ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.08.2026 Справа № 914/1175/26 
За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло», м. Київ,
до відповідача: Фізичної особи – підприємця Ілясевича Ігоря Дмитровича, м. Новояворівськ, Львівська область,
про: стягнення заборгованості у розмірі 24 907,80 грн
Суддя Н.Є. Березяк
Секретар судового засідання І.К. Капітанчук
За участю представників сторін:
від позивача: Кіс Н.М. – представник;
від відповідача: Ілясевич І.Д. – фізична особа-підприємець.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» до Фізичної особи – підприємця Ілясевича Ігоря Дмитровича про стягнення заборгованості у розмірі 24 907,80 грн.
Ухвалою суду від 22.04.2026 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін.
Ухвалою суду від 18.06.2026 постановлено перейти до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 02.07.2026. В судовому засіданні 02.07.2026 оголошено перерву до 06.08.2026.
В судовому засіданні 06.08.2026 представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач є споживачем послуг з постачання теплової енергії, однак належним чином їх не оплачує, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 24 907,80 грн.
В судовому засіданні 06.08.2026 відповідач заперечив із підстав викладених у відзиві та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що у належному йому приміщенні відсутня технічна можливість отримання послуг з постачання теплової енергії. Крім того, відповідач не є абонентом ТзОВ «Нафтогаз Тепло», оскільки жодного договору чи інших документів щодо постачання теплової енергії та гарячої води між ТзОВ «Нафтогаз Тепло» та ФОП Ілясевичем І.Д. не укладалося та не підписувалося сторонами.
Не погоджуючись із запереченнями відповідача, позивач 11.05.2026 подав до суду відповідь на відзив (вх. № 13344/26), у якій навів доводи щодо наявності між сторонами правовідносин з надання комунальних послуг, фактичного надання послуг з постачання теплової енергії та гарячої води і їх розподілу між споживачами, а також правомірності нарахування плати за абонентське обслуговування. Зокрема, позивач зазначив, що відповідач як власник нежитлового приміщення та співвласник багатоквартирного будинку є споживачем відповідних комунальних послуг у розумінні чинного законодавства України.
В судовому засіданні 06.08.2026 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін , дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз Тепло» (далі- Позивач/Виконавець послуг/Товариство) є виконавцем комунальних послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води на території Новояворівської міської ради Львівської області відповідно до рішення Новояворівської міської ради Львівської області від 19.11.2019 №1119.
Тарифи на послуги з постачання теплової енергії для ТОВ «Нафтогаз Тепло» затверджено Рішенням виконавчого комітету Новояворівської міської ради від 26.01.2022 року №26, від 06.12.2023 №672, від 24.01.2024 №59, від 27.11.2024 №852, від 23.07.2025 №469, від 19.11.2025 №751.
ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення (магазину), площею 74,9 кв.м., розташованого за адресою: м. Новояворівськ, вул. Степана Бандери, буд. 6, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №21696292 від 15.05.2014.
Житловий будинок №6 по вул. Степана Бандери у м. Новояворівську під`єднаний до системи централізованого теплопостачання та обладнаний приладом комерційного обліку теплової енергії.
Теплопостачання до будинку здійснювалося у відповідні опалювальні періоди, а тарифи на теплову енергію встановлювалися органом місцевого самоврядування у визначеному законодавством порядку.
З метою врегулювання договірних відносин ТОВ «Нафтогаз Тепло» зверталося до відповідача, як споживача з метою укладення договору про надання теплової енергії, проте відповідачем вказані звернення залишені поза увагою та не вжито жодних заходів спрямованих на укладення договірних стосунків.
З 1 листопада 2021 року набули чинності Індивідуальні договори приєднання на надання послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, які є публічними договорами приєднання та опубліковані 1 жовтня 2021 року на корпоративному сайті ТОВ «Нафтогаз Тепло».
Позивач стверджує, що згідно з ч. 5 ст. 13 Закону «Про житлово-комунальні послуги» між сторонами фактично склалися договірні відносини з постачання теплової енергії на умовах публічного договору приєднання, оскільки відповідач, отримуючи послуги, приєднався до умов договору, проте заходів щодо оформлення договірних відносин у письмовій формі не вжив.
Позивач здійснював нарахування плати за теплову енергію та абонентське обслуговування на підставі загальнобудинкових показників лічильника і затверджених тарифів, формував рахунки та акти приймання-передачі послуг, які направлялися відповідачу.
Згідно актів приймання-передачі (підписаних лише позивачем) за період листопад 2022 – січень 2026 року позивачем було нараховано 22 084,60 грн вартість послуг з постачання теплової енергії до приміщення відповідача та 1506,25 грн вартість абонентського обслуговування з постачання теплової енергії.
Оскільки відповідачем заявлені кошти за послуги з постачання теплової енергії та абонентського обслуговування з постачання теплової енергії не сплачено, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області із матеріально-правовою вимогою про стягнення заборгованості у розмірі 24 907,80 грн, що складається з 22 084,60 грн заборгованості за послуги з постачання теплової енергії до приміщення відповідача та 1506,25 грн заборгованості за абонентське обслуговування з постачання теплової енергії.
Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтовані та такі, що не підлягають до задоволення.
При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.
Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають, зокрема, з договору.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-УТП (далі - Закон № 2189), передбачено, що послуги з постачання теплової енергії надаються згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. 
Відповідно до частини 2 статті 12 Закону № 2189 договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). 
Співвласники багатоквартирного будинку (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) самостійно обирають одну з моделей організації договірних відносин. 
Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несучеогороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. 
Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. 
Згідно з частиною 5 статті 13 Закону № 2189 у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. 
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.
Така ж норма визначена Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 (далі - Правила № 830). 
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, співвласники багатоквартирного будинку № 6 по вулиці Степана Бандери у місті Новояворівськ не прийняли рішення про вибір іншої моделі договірних відносин та не уклали з ТОВ «Нафтогаз Тепло» відповідний договір у термін зазначений в законодавстві. 
Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі - Закон № 417) визначено, що власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку є співвласником багатоквартирного будинку.
Як вбачається з матеріалів справи власником нежитлового приміщення (магазину), площею 74,9 кв.м., розташованого за адресою: м. Новояворівськ, вул. Степана Бандери, буд. 6 є Ілясевич Ігор Дмитрович що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №21696292 від 15.05.2014. Фізична особа підприємець Ілясевич Ігор Дмитрович – відповідач у справі не є співвласником багатоквартирного будинку, а відтак з ним може бути укладено договір лише у встановленому законом порядку шляхом підписання заяви приєднання, шляхом підписання договору за погодженням сторін.
Згідно ст.633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до ст.634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно із Цивільним кодексом України, публічний договір вважається укладеним у момент, коли споживач вчиняє дії (акцепт), які свідчать про його згоду прийняти всі умови оферти без підписання паперового примірника — наприклад, здійснює оплату, подає заяву-приєднання або починає користуватися послугою.  
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не подавав заяви приєднання і не здійснював оплати ( чого не заперечує позивач) і не користувався послугою ( всі долучені до матеріалів справи акти приймання –передачі та акт звірки підписані лише зі сторони позивача). Крім того, як стверджує сам позивач у відповіді на відзив, нежитлове приміщення відповідача відокремлене від системи централізованого теплопостачання. Якщо Ілясевич Ігор Дмитрович як фізична особа (співвласник) і зобов`язаний здійснювати оплату за частину теплової енергії, витраченої на загальнобудинкові потреби на опалення, то лише в порядку , визначеному нормами чинного законодавства.
Відповідач- фізична особа підприємець не є співвласником багатоквартирного будинку. Докази укладення з ним договору у встановленому Цивільним кодексом України порядку в матеріалах справи відсутні. Ні положеннями Цивільного кодексу України, ні Законом №2189 , ні іншими підзаконними актами не встановлено укладення договору в односторонньому порядку із користувачами приміщень (яким є відповідач) а не з співвласниками приміщень.
Щодо посилання позивача на укладення індивідуального договору із відповідачем як фізичною особою підприємцем (оскільки приміщення використовується для здійснення господарської діяльності) на підставі ч.5 ст.13 Закону №2189 та Правил надання послуг, затверджених Постановою КМУ від 21.08.2019 №830, то вони необґрунтовані і в деякій частині суперечать Положенням ЦК України. Як вже зазначалося , відповідач не вчиняв жодних дій на підтвердження згоди на укладення публічного Договору, не здійснював оплати виставлених рахунків, відсутні докази споживання ним послуг. Станом на сьогодні приміщення використовується відповідачем для здійснення господарської діяльності, проте завтра в зазначеному приміщенні підприємницька діяльність може здійснюватись іншою особою або бути припиненою взагалі. Позивач не зміг обґрунтувати порядку нарахування абонентської плати без укладення письмового договору. 
З огляду на викладене, оскільки за зобов`язаннями за індивідуальним договором про надання послуг з постачання теплової енергії відповідає співвласник багатоквартирного будинку, яким відповідач не є, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак судовий збір залишається за позивачем.
З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись статтями 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ІV Господарського процесуального кодексу України.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 12.08.2026. 

Суддя Березяк Н.Є.