КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 754/9057/26 Головуючий у І інстанції Буша Н.Д.
Провадження №22-ц/824/12897/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

12 серпня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Таргоній Д.О., Борисової О.В., Голуб С.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» - Кононенко Єгора Олеговича на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2026 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ВСТАНОВИВ: 

У провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2026 року позовну заяву ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» повернуто.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, представник ТОВ «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» - Кононенко Є.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на виконання вимог ч. 1 ст. 177 та ч. 7 ст. 43 ЦПК України позивачем до позовної заяви було долучено скановані копії опису вкладення до цінного листа, списку № 2514 згрупованих поштових відправлень АТ «УКРПОШТА» та фіскального чека від 14.05.2026, які підтверджують направлення копії позовної заяви з доданими до неї документами на адресу відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .
Вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. ст. 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, однак суд першої інстанції не залишивши позовну заяву без руху, відразу повернув її.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
За правилом п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).
Згідно приписів ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви заявникові (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Постановляючи оскаржувану ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що на підтвердження виконання вимог ст. ст. 43, 177 ЦПК України позивачем до позовної заяви було долучено опис вкладення, в якому не зазначено повної адреси відповідача. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що зазначений доказ не може підтверджувати направлення відповідачу копії позовної заяви з додатками, оскільки такі документи мають бути направлені відповідачу у паперовій формі листом з описом вкладення із зазначенням повної адреси.
Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Виходячи з приписів ст. ст. 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.
Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист, ставиться у залежність від положень процесуального закону, у цьому випадку норм ЦПК України.
Ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людини при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Європейський суд з прав людини наголошує, що п. 1 ст. 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином передбачено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто, право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.
Наведені норми свідчать про те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Так, за приписами ч. 1 ст. 177 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб. У разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень ст. 43 цього Кодексу.
Ст. 43 ЦПК України визначено, що документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
У разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи.
Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.
Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, якщо суддя встановлює, що позовну заяву подано без додержання вимог, визначених ст. ст. 175 і 177 цього Кодексу, він протягом п`яти днів з дня її надходження до суду постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
При цьому ч. 2 ст. 185 ЦПК України зобов`язує суд в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначити конкретні недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення. Такий строк не може перевищувати десяти днів з дня вручення відповідної ухвали.
Згідно з ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач у встановлений судом строк усуває недоліки позовної заяви, така заява вважається поданою в день її первісного подання до суду. Лише якщо позивач не усунув недоліки у встановлений строк, заява вважається неподаною та повертається позивачеві.
Отже, положення ст. 185 ЦПК України встановлюють послідовний процесуальний механізм реагування суду на подання позовної заяви з недоліками: спочатку - залишення позовної заяви без руху із наданням позивачу строку для їх усунення, і лише у випадку невиконання вимог ухвали суду у встановлений строк - повернення позовної заяви.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем до позовної заяви, яка була подана в електронній формі за допомогою підсистеми «Електронний суд», було долучено скановані копії опису вкладення до цінного листа, списку № 2514 згрупованих поштових відправлень АТ «УКРПОШТА» та фіскального чека від 14.05.2026, які підтверджують направлення копії позовної заяви з доданими до неї документами на адресу відповідача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .
З відповіді № 2758425 від 19 травня 2026 року з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції, встановивши, що долучений позивачем доказ направлення відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів не відповідає вимогам ст. 177 ЦПК України, оскільки в описі вкладення зазначено не повну адресу відповідача, повинен був застосувати положення ч. 1 ст. 185 ЦПК України, залишити позовну заяву без руху, конкретно зазначити встановлений недолік та надати позивачу строк для його усунення.
Таким чином, суд першої інстанції фактично застосував наслідок, передбачений ч. 3 ст. 185 ЦПК України, без дотримання передбаченої цією ж нормою попередньої процесуальної процедури - залишення позовної заяви без руху та надання строку для усунення недоліків.
Такий порядок дій суду не відповідає вимогам ст. 185 ЦПК України та порушує право позивача на доступ до суду, оскільки позивачу не було надано реальної можливості виправити недоліки позовної заяви та повторно подати її в межах того самого звернення до суду.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Ч. 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст. 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).
Як наголосив Верховний Суд в постанові від 05 серпня 2020 року у справі №177/1163/16-ц, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом.
За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 4 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Апеляційний суд вважає, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Ст. 379 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали
Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, колегія суддів вважає, що підстави для повернення позовної заяви були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2026 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «СТАР ФАЙНЕНС ГРУП» - Кононенко Єгора Олеговича задовольнити.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2026 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядкудо Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: О.В. Борисова 

С.А. Голуб