| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/61295/24 Суддя (судді) першої інстанції: Білоноженко М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чуприни О.В., суддів Попової О.Г., Говоруна О.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (надалі по тексту також - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), у якому просила: 
визнати протиправною відмову та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві сформувати подання про повернення про повернення ОСОБА_1 суми збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 35 663,00 грн, сплаченого згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки від 29.11.2023.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем безпідставно відмовлено у задоволенні заяви про направлення подання до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві для повернення помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, адже така угода була укладена ОСОБА_1 вперше.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 адміністративний позов задоволено:
визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо підготування та направлення подання до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києва, для повернення ОСОБА_1 у розмірі 35663,00 гривень збору на обов`язкове державне пенсійне страхування для проведення реєстрації права власності на житло вперше;
зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у місті Києві сформувати та надати до Головного управління Казначейства у м. Києві подання про повернення ОСОБА_1 збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна у сумі 35663,00 грн сплаченого згідно квитанції від 29 листопада 2023 року.
Суд першої інстанції виходив з того, що відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та позбавлення можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень встановити придбання квартир конкретною особою вперше не може ставитись в провину особі, оскільки не визначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження позивача про придбання ним житла вперше, чи підтверджували б реєстрацію на праві приватної власності за ним будь-якого іншого нерухомого майна та свідчили б про відсутність у нього права на звільнення від сплати збору, відповідачем не надано.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення норм матеріального права, звертається до наступного: звільнення покупця від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування на підставі підпункту "в" пункту 15^2 "Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій" від 03.11.1998 за №1740, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, можливе за умови наявності зазначеної у цих підпунктах інформації та документів, що підтверджують звільнення від сплати збору. Позивачем не надано документ про відсутність частки в спільному майні подружжя, витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (з урахуванням відомостей з невід`ємної архівної складової частини цього Реєстру про набуття, зміну і припинення речових прав на нерухоме майно, про внесені зміни до відповідних записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) і документів, що підтверджують невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.
Окрім того, наголошується, що добровільна сплата ОСОБА_1 коментованого збору з операції купівлі-продажу нерухомого майна свідчить про те, що майно придбавалося не вперше, а також про встановлення такої обставини нотаріусом при посвідченні вказаного договору.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
ОСОБА_1 не скористалася правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відтак у силу частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також - КАС України) відсутність останнього не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції, 29.11.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, предметом якого слугує квартира АДРЕСА_1 ; договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченком В.Ю., та зареєстровано в реєстрі за №1475.
За пунктом 3 Договору ціна нерухомого майна становить 3 566 300,00 гривень. Водночас згідно пункту 18 збір на обов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 1% від ціни квартири сплачено покупцем.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №389225749 від 01.08.2024, власником квартири, за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 70447052 від 29.11.2023.
Позивачем сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування в розмірі 1% від вартості об`єкту нерухомого майна в сумі 35 663,00 гривень, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки від 29.11.2023.
01.08.2024 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою, в якій просила повернути сплачений збір на обов`язкове державне пенсійне страхування у розмірі 35 663,00 гривень. Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 12.08.2024 за №2600-0603-8/157043 відмовило позивачу у поверненні коштів, сплачених в якості збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, мотивуючи тим, що до звернення подано не повний перелік документів, відтак підстав для складання подання на повернення збору з операцій придбання купівлі-продажу нерухомого майна відсутні.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Порядок справляння та використання збору на обов`язкове державне пенсійне страхування визначений Законом України "Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування" від 26.06.1997 за №400/97-ВР (надалі по тексту також - Закон №400/97-ВР) (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до абзацу першого пункту 9 статті 1 Закону №400/97-ВР платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше.
Нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об`єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з Податковим кодексом України.
Пунктом 8 частини 1 статті 2 Закону №400/97-ВР передбачено, що об`єктом оподаткування для платників збору, визначених пунктом 9 статті 1 цього Закону, є вартість нерухомого майна, зазначена в договорі купівлі-продажу такого майна.
Згідно з пунктом 10 частини 1 статті 4 Закону №400/97-ВР на обов`язкове державне пенсійне страхування для платників збору, визначених пунктом 9 статті 1 цього Закону, встановлена ставка збору у розмірі 1 відсоток від об`єкта оподаткування, визначеного пунктом 8 статті 2 цього Закону.
Збір на обов`язкове державне пенсійне страхування платники збору, визначені у частині другій цієї статті, сплачують до Пенсійного фонду України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частина 1 статті 3 Закону №400/97-ВР).
Питання сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій на виконання Закону №400/97-ВР регулює "Порядок сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 за №1740 (надалі по тексту також - Порядок №1740), зі змінами, які внесені постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 за №866 "Про внесення змін до Порядку сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій", яка набрала чинності 26.09.2020 (надалі по тексту також - Постанова №866).
Згідно з пунктами 15^2, 15^3 Порядку №1740 (у редакції Постанови №866) збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі нерухомого майна не сплачується, якщо:
б) право власності на житло, отримане фізичною особою в результаті його приватизації, відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";
в) особа придбаває житло вперше, що підтверджується заявою фізичної особи про те, що вона не має та не набувала права власності на житло (в тому числі не приватизовувала, не успадковувала, не отримувала у дар, не купувала, зокрема як частку в спільному майні подружжя), та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (з урахуванням відомостей з невід`ємної архівної складової частини цього Реєстру про набуття, зміну і припинення речових прав на нерухоме майно, про внесені зміни до відповідних записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) про відсутність зареєстрованих за такою особою прав власності на житло, а також даними про невикористання житлових чеків для приватизації або використання їх для приватизації частки майна державних підприємств і земельного фонду. Документом, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідки з місць проживання (після 1992 року);
г) особа перебуває у черзі на одержання житла, що підтверджується документом, виданим органом, до компетенції якого належить ведення обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.
Нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється без документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна за наявності зазначених у підпунктах "в" і "г" пункту 15^2 цього Порядку інформації та документів, що підтверджують звільнення від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.
Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави вважати, що з 26.09.2020 визначено механізм, за умови дотримання якого фізична особа, що придбаває житло вперше, не сплачує збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі нерухомого майна (житла) при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу.
У зазначених положеннях пункту 15^2 Порядку №1740 (в редакції Постанови №866) деталізовано зміст поняття "придбаває житло вперше", яке необхідно розуміти так, що фізична особа не має та не набувала права власності на житло, в тому числі в результаті приватизації.
З огляду на наведене під час вирішення питання чи є операція купівлі-продажу житла об`єктом сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, термін "придбавання майна" треба використовувати як такий, що охоплює (включає) не лише оплатне набуття права власності на певний об`єкт, а і його безоплатну приватизацію.
Зі змісту пункту 15^2 Порядку №1740 слідує, що з 26.09.2020 фізична особа звільняється від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема, якщо подає нотаріусу заяву про те, що вона не має та не набула права власності на житло, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відсутність зареєстрованого права власності на житло, а також дані невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.
За умови отримання від фізичної особи таких документів нотаріус на підставі абзацу четвертого пункту 15^3 Порядку №1740 здійснює нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна без документального підтвердження сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна.
Якщо ж особа не скористалася цим механізмом на стадії посвідчення договору в нотаріуса та помилково сплатила збір, то вона вправі скористатися ним вже після посвідчення нотаріусом договору, подавши відповідному територіальному органу Пенсійного фонду визначені підпунктом "в" пункту 15^2 Порядку №1740 інформацію та пакет документів, що підтверджують звільнення від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, для формування відповідного подання про повернення безпідставно сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування. У разі отримання відмови особа може оскаржити таке рішення до суду.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 25.11.2021 у справі №280/9714/20.
Водночас, позивачем сплачено збір на обов`язкове державне пенсійне страхування в розмірі 1% від вартості об`єкту нерухомого майна в сумі 35 663,00 гривень, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки від 29.11.2023.
Відомостями з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №389225749 від 01.08.2024 підтверджено факт права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно (об`єкт житлової нерухомості) у частці 1/1, а саме квартири АДРЕСА_1 , набуте 29.11.2023 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 70447052 від 29.11.2023 за договором купівлі-продажу квартири №1475 від 29.11.2023.
За змістом листа ГУ ПФУ в м. Києві від 12.08.2024 за №2600-0603-8/157043, до звернення подано не повний перелік документів, відтак підстав для складання подання на повернення збору з операцій придбання купівлі-продажу нерухомого майна відсутні.
Так, до заяви про повернення помилково сплачених коштів від 01.08.2024, у якій стверджується про застосовність до ОСОБА_1 винятків, встановлених пунктом 9 статті 1 Закону №400/97-ВР, додано наступні копії документів: паспорт громадянина України у формі ID-картки; картка фізичної особи - платника податків; квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки від 29.11.2023 на суму 35 663,00 гривень; договір купівлі-продажу квартири від 29.11.2023; Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №389225749 від 01.08.2024; довідка керуючого ТВБВ №10021/01 філії "Херсонське обласне відділення" АТ "Ощадбанк" за №ЕЛ-121074/119.40/01-05/2024 від 31.07.2024.
Надання саме такого переліку документів сторонами не заперечувалось.
З приводу наведеного суд апеляційної інстанції повторно звертає увагу, що законодавець, у випадку помилкової сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, покладає на особу подання певного пакету документів, встановленого підпунктом "в" пункту 15^2 Порядку №1740, для виникнення у пенсійного органу обов`язку формування подання про повернення помилково сплачених коштів.
За частиною 1 статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 за №2482-XII (надалі по тексту також - Закон №2482-ХІІ) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду (частина 1 статті 4 Закону №2482-ХІІ).
Статтею 8 вказаного Закону визначено порядок організації проведення приватизації та оформлення права власності. Так, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).
Документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території) (пункт 20 "Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян", затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 за №396.
Підпунктом "в" пункту 15^2 Порядку №1740 імперативно визначено, що придбавання особою житла вперше, поруч із іншим, підтверджується даними про невикористання житлових чеків для приватизації або використання їх для приватизації частки майна державних підприємств і земельного фонду. Документом, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідки з місць проживання (після 1992 року).
Звертаючись до відповідача із заявою від 01.08.2024, ОСОБА_1 долучено довідку керуючого ТВБВ №10021/01 філії "Херсонське обласне відділення" АТ "Ощадбанк" за №ЕЛ-121074/119.40/01-05/2024 від 31.07.2024. За змістом такої, за даними архіву в списках громадян для використання коштів приватизаційних депозитних рахунків за номінальною вартістю житлового чека за адресою АДРЕСА_3 ОСОБА_1 не значиться.
У контексті наведеного колегія суддів зауважує наступне: пунктами 1 та 3 постанови Кабінету Міністрів України "Про випуск в обіг приватизаційних житлових чеків" від 26.04.1993 за №305 постановлено провести випуск приватизаційних житлових чеків у вигляді приватизаційних депозитних рахунків, а Ощадному банку України доручено забезпечити відкриття громадянам України іменних приватизаційних депозитних рахунків на повну вартість житлового чека - 12 тис. крб. окремо від приватизаційного депозитного рахунку майнового сертифіката за умови надання громадянином України приватизаційних платіжних доручень, виданих органами приватизації, що свідчать про набуття громадянином статусу потенційного покупця об`єктів приватизації; списання частки або всієї вартості житлового чека за поданням органу приватизації державного житлового фонду.
Постановою Правління Національного банку України від 27.04.2000 за №179 затверджено "Положення про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків за житловими чеками та здійснення з них платежів", за підпунктами 1.1, 2.1, 2.2 якого платежі за придбані об`єкти приватизації здійснюються з приватизаційних депозитних рахунків, на які зараховується повна номінальна вартість житлових чеків громадян, які мають право на приватизацію належного їм державного житлового фонду відповідно до чинного законодавства. Для використання коштів приватизаційних депозитних рахунків громадянин України звертається до установи Ощадного банку України (далі - установа банку) за місцем проживання, де знаходяться списки громадян, які складаються місцевими радами. Установи банку відкривають депозитний рахунок за номінальною вартістю житлового чека за наявності приватизаційного платіжного доручення, яке виписується органом приватизації.
Після проведення першої операції відповідальний працівник установи банку робить у паспорті або документі, який його замінює, відмітку про те, що депозитний рахунок на суму житлового чека відкритий (пункт 3.5 Положення).
Виходячи з наведеного, у разі наявності особи у списках громадян на одержання житлового чека та за наявності приватизаційного платіжного доручення, яке виписується органом приватизації, Ощадним банком України відкривається приватизаційний депозитний рахунок за номінальною вартістю житлового чека та здійснюється переказ належної суми на позабалансовий рахунок відповідного позабюджетного фонду приватизації.
Зважаючи на вищевикладене, а також беручи до уваги те, що облік операцій за депозитними рахунками здійснюється саме установами банків, у суду відсутні підстави не уважати Ощадбанк України розпорядником інформації про залишки на приватизаційних депозитних рахунків, відкритих на повну вартість житлових чеків, що унеможливлювало використання вказаної інформації відповідачем.
ОСОБА_1 у підтвердження того, що вона не має та не набувала права власності на житло (в тому числі не приватизовувала, не успадковувала, не отримувала у дар, не купувала, зокрема як частку в спільному майні подружжя) надано відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з урахуванням його невід`ємної архівної складової частини, про відсутність зареєстрованих за такою особою прав власності на житло, а також долучено дані про невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду.
З огляду на таке, суд доходить висновку про те, що відповідачем необґрунтовано відмовлено у складанні подання на повернення збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна з підстав неповного подання пакету документів.
У противагу, в матеріалах адміністративної справи наявні докази подання до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві необхідного пакету документів, зазначеного у коментованому приписі, що підтверджують звільнення від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування. Звідси суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Поруч із цим, суд першої інстанції помилково вважав застосовними до розглядуваних правовідносин висновки, сформовані Верховним Судом в постановах від 03.07.2018 по справі № 819/33/17, від 04.04.2019 по справі № 819/1553/17, від 23.04.2019 по справі № 802/1566/17-а, оскільки вказані рішення прийняті у справах, правовідносини у яких виникли до внесення постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 за №866, яка набрала чинності 26.09.2020, змін до Порядку №1740.
Разом із тим, доводи скаржника про не подання позивачем при зверненні до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві документу про відсутність частки в спільному майні подружжя колегія суддів відхиляє, оскільки вказане, як слідує зі змісту листа від 12.08.2024 за №2600-0603-8/157043 не слугувало підставою для відмови.
Суд враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, між іншим, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою, і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (надалі по тексту також - ЄСПЛ) очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, які може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
ЄСПЛ наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення (рішення у справі "Якущенко проти України", заява №57706/10, пункт 28). До того ж, принцип належного здійснення правосуддя також передбачає, що судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються (рішення у справах "Garcнa Ruiz v. Spain" [GC] (заява №30544/96, пункт 26), "Проніна проти України" (заява №63566/00; пункт 23), "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; пункт 58), "Бендерський проти України" (заява №22750/02, пункт 42)).
Крім того, у пункті 60 рішення "Helle v. Finland" (заява №20772/92) ЄСПЛ наголосив також і на тому, що суд обов`язково повинен мотивувати рішення, а не просто погоджуватися з висновками рішення суду попередньої інстанції. Вмотивованість рішення можна досягти або шляхом використання мотивів суду попередньої інстанції, або шляхом наведення власних мотивів щодо розгляду аргументів та істотних питань у справі.
Однак, варто наголосити, що в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні, ЄСПЛ також неодноразово зазначав, зокрема у рішенні "Garcia Ruiz v. Spain" [GC] (заява №30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах "Van de Hurk v. the Netherlands" (заява №16034/90, пункт 61), "Шкіря проти України" (заява №30850/11, пункт 43). Водночас, у вказаному рішенні Суд звертає увагу на те, що ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися залежно від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.
Подібних висновків щодо необхідності дотримання вказаного зобов`язання виключно з огляду на обставини справи ЄСПЛ дійшов також у рішеннях "Ruiz Torija v. Spain" (заява №18390/91, пункт 29), "Higgins and others v. France" (заява №20124/92, пункт 42), "Бендерський проти України" (заява №22750/02, пункт 42) та "Трофимчук проти України" (заява №4241/03, пункт 54).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Поруч із цим, в силу вимог частини 3 статті 308 Кодексу, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 1, 2 статті 308 КАС України).
Наведені в апеляційній скарзі мотиви та доводи не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав уважати, що ним неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваного судового рішення.
Суд першої інстанції в повній мірі встановив фактичні обставини справи та надав об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів, наведених учасниками справи, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що обставини справи встановлено неповно чи неправильно, а, отже, і наведені скаржником доводи в апеляційній скарзі не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За приписами частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням встановлених в цій справі обставин та правового регулювання спірних правовідносин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, рішення суду першої інстанції ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права, що є підставою для залишення його без змін.
Відповідно до статті 139 КАС України новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 у справі №320/61295/24, - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя  Чуприна О.В.

Суддя   Попова О.Г.

Суддя  Говорун О.В.