Справа № 761/43874/24
Провадження № 2-а/761/146/2026
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді:  Волошина В.О.,
при секретарі:   Бульбі К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення; закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,
в с т а н о в и в:

У листопаді 2024р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-10) до відповідача Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому просив суд:
- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, паркування транспортних засобів зафіксоване у режимі фотозйомки серії 2КІ № 0000577168 від 15 листопада 2024р.;
- закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 листопада 2024р. співробітником відповідача була винесена постанова серії 2КІ № 0000577168, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,0 грн. 
На думку позивача, його було притягнуто до відповідальності з недотриманням встановленого порядку; постанова прийнята з порушенням його прав та чинного законодавства, є необґрунтованою, незаконною та підлягає скасуванню, при цьому при винесенні оскаржуваної постанови інспектором були проігноровано, що позивач є особою з інвалідністю, внаслідок війни, а тому має пільги визначені положення пп. 17.11.1 п. 17.11 Правил благоустрою містка Києва, затверджені рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008р. за № 1051/1051.
Крім того, оскаржувана постанова не містить відомостей про суб`єкта адміністративного правопорушення; 
- відсутні докази заборони паркування, стоянки, зупинки тощо, в інкримінованому в постанові місці вчинення правопорушення; 
- в постанові невірно зазначено та неповно визначено місце вчинення адміністративного правопорушення - «вул. Жилянська, 24», однак не вказано назву населеного пункту, але транспортний засіб був припаркований фактично на вул. Антоновича.
До того ж, інспектором не враховані при винесені оскаржуваної постанови положення п. в) п. 15.10 ПДР України, які були дотримані позивачем; відсутні докази припинення руху транспортного засобу позивача, в інкримінованому в постанові місці; не надано позивачу скористатися професійною правничою допомогою.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Юзьковою О.Л. від 25 листопада 2024р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
228 січня 2025р., 22 травня 2026р. (а.с. 46-53; 89-107) до суду надійшов відзив відповідача, в якому сторона проти позову заперечила, та зазначила, що відповідачем жодним чином не заперечує наявність в позивача пільги щодо безоплатного користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів, при цьому пільги при користуванні місцями для платного паркування, передбачені пунктом 17.11 Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008р. № 1051/1051 (зі змінами), розповсюджуються на майданчики для платного паркування, розміщені на території міста Києва. В той же час згадані вище пільги стосуються використання майданчиків для паркування транспортних засобів на місцях, позначених дорожнім знаком 5.43 з табличкою 7.17 Правил дорожнього руху України (далі по тексту - ПДР України), а тому відповідач вважає, що позивач помилково ототожнює поняття «стоянка» і поняття «паркування».
Крім того, твердження позивача щодо того, що в постанові не вказано суб`єкта правопорушення, власника транспортного засобу - є помилковими і не підтверджені належними і допустимими доказами.
Також сторона відповідача, звертала увагу суду, що фотознімком від 06 листопада 2024р., на якому зафіксовано дорожні знак 3.34 «Зупинку заборонено» за координатами 50.43410889, 30.50900722, тобто, навпроти (через дорогу від) будівлі № 35 по вул. Жилянська (на парній стороні вулиці) у м. Києві. Схемою розміщення дорожніх знаків, одержаною від КП «Центр організації дорожнього руху, відображено наявний дорожній знак 3.34 «Зупинку заборонено», тобто, навпроти (через дорогу від) будівлі № 35 по вул. Жилянська (на парній стороні вулиці) у м. Києві. Отже сторона відповідача вважає, що транспортний засіб позивача було розміщено не просто на ділянці дороги, на якій відсутні знаки, що дозволяють стоянку, а на ділянці дороги, на яку поширює дію дорожній знак, який зупинку і стоянку забороняє.
Хибними на думку сторони відповідача, є твердження сторони позивача, що інспектором не було зафіксовано місце вчинення адміністративного правопорушення. В свою чергу на кожному фотознімку, який є додатком до оскаржуваної постанови, містяться GPS-координати місця здійснення фотофіксації. 50.43389306, 30.51287417; 50.43405306, 30.51303111; 50.43404333, 30.51300306; 50.43389306, 30.51287417. Будь-яка з цих точок при відповідному запиті в пошуковій системі «GOOGLE» вказує на місце між будівлями за адресою вул. Жилянська 24 і будівлею, яка знаходиться на перехресті вулиць Жилянська та Антоновича і має адресу Антоновича 40.
Невірним вважає сторона відповідача, посилання позивача на положення п. в) п. 15.10 ПДР України, оскільки оскаржувана постанова була винесена, у зв`язку з порушенням позивачем вимогу п. б) п. 15.10 ПДР України, і склад адміністративного правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 122 КУпАП, а не за ч. 3 ст. 122 КУпАП, тому твердження позивача щодо застосування в даному випадку п. в) п. 15.10 ПДР України не є предметом розгляду в даній справі і є недоречним, як вважає сторона відповідача.
Відповідь на відзив стороною позивача до суду не подавалась.
Розпорядженням від 15 квітня 2026р. за № 01-08-1403 здійснено повторний автоматичний розподіл справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського районного суду м. Києва від 15 квітня 2026р. визначено головуючого суддю Волошина В.О.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2026р. прийнято справу до розгляду та продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2026р. здійснено перехід розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
До судового засідання сторонами були подані на адресу суду заяви про розгляд справи у відсутність сторін.
Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як встановлено судом, 15 листопада 2024р. головним спеціалістом - інспектором з паркування першого відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Сеньком О.В. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серія 2КІ № 0000577168 (а.с. 116), за якою на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.
Як зазначено в постанові, транспортний засіб «Toyota Camry» д.н.з. НОМЕР_1 , 15 листопада 2024р. о 11:02 год. на вул. Жилянська, 24, в м. Києві був поставлений на стоянку на тротуарі, де нема місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками, чим порушено п. 15.10 б) ПДР України.
Крім того, в постанові зазначено, що технічним засобом, яким здійснено фото/відеофіксацію правопорушення: АРМ Інспектора. Адреса веб сайту в мережі Інтернет з матеріалами kyiv.digital/penalty/chek, ідентифікатор для доступу до інформації на веб сайті - номер постанови. На кожному фотознімку, який є додатком до оскаржуваної постанови, містяться GPS-координати місця здійснення фотофіксації. 50.43389306, 30.51287417; 50.43405306, 30.51303111; 50.43404333, 30.51300306; 50.43389306, 30.51287417. У відзиві на позов, сторона відповідача наголошувала, що зазначені координати, при їх пошуку у відповідній пошуковій системі вказують на місце між будівлями за адресою: вул. Жилянська 24 і будівлею, яка знаходиться на перехресті вулиць Жилянська та Антоновича і має адресу Антоновича 40, в м. Києві.
Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема: знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає обсяг прав та обов`язків водія, є також ПДР України.
Згідно з п. 1.1 ПДР України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР України, згідно із п. 1.3 ПДР України.
Разом з тим, п. 1.9 ПДР України зазначає, що особи, які порушують ПДР, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пункт 15.10 ПДР України визначає місця в яких забороняється стоянка.
Зокрема, стоянка забороняється,
б) на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками);
в) на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.
У пункті 1.10 ПДР України встановлено, що стоянка - припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин, з причин, не пов`язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу; тротуар - елемент дороги, призначений для руху пішоходів, який прилягає до проїзної частини або відокремлений від неї газоном.
Відповідно до ч. 1 ст.122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Примітка до статті передбачає, що суб`єктом правопорушення в цій статті є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, а в разі вчинення передбачених частинами першою - третьою цієї статті правопорушень у виді перевищення обмеження швидкості руху транспортних засобів, проїзду на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху, порушення правил зупинки, стоянки, а також установленої для транспортних засобів заборони рухатися смугою для маршрутних транспортних засобів, тротуарами чи пішохідними доріжками, виїзду на смугу зустрічного руху, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в автоматичному режимі, а також у разі порушення правил зупинки, стоянки транспортних засобів, якщо зазначене правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), - відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. У разі внесення змін до постанови про накладення адміністративного стягнення з підстав, встановлених абзацом третім частини першої статті 279-3 цього Кодексу, суб`єктом цього правопорушення може бути особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису).
Положеннями ст.14-2 КУпАП передбачено, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку з тим, що належний йому легковий автомобіль поставлено на стоянку на тротуарі, де немає місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками, чим порушено пп. б) п. 15.10 ПДР України.
Позивач в позовній заяві не заперечувала факт стоянки транспортного засобу, однак зазначив, що автомобіль було припарковано з дотриманням положень пп. в) п.15.10 ПДР України.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Нормами ч.ч. 1-3 ст. 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності, а позивач повинен заперечувати проти доводів суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідачем до суду було надано фотознімки, відповідно до яких належний позивачу вище зазначений транспортний засіб, здійснив стоянку на тротуарі.
Позивач, посилаючись на пп. в) п. 15.10 ПДР України, який визначає, що стоянка забороняється на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м, вказує, що автомобіль розташовано на краю тротуару, таким чином, що він не створював перешкоди для руху пішоходів та інших учасників руху, для руху пішоходів залишалось більше 2 м, відтак, відсутній факт порушення Правил дорожнього руху, так само як і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.
В той же час, з наявних у справі матеріалів фотофіксації чітко вбачається, що належний позивачу транспортний засіб був припаркований на тротуарі, а не на краю тротуару, що знаходиться біля смуги руху для транспортних засобів.
Так, зі змісту норми пп. в) п. 15.10 ПДР України вбачається, що водій наділяється правом на здійснення стоянки автомобіля на тротуарі за умови одночасного дотримання трьох вимог, а саме: стоянка здійснюється легковим автомобілем та мотоциклом; стоянка здійснюється на краю тротуару; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.
Оскільки матеріалами фотофіксації підтверджується здійснення позивачем стоянки безпосередньо на тротуарі, а не на краю тротуару, посилання позивача щодо дотримання останнім пп. в) п. 15.10 ПДР України є необґрунтованими.
Доводи сторони позивача, як на підставу скасування постанови, щодо суперечності в місці вчинення правопорушення та окремі недоліки оформлення оскаржуваної постанови є безпідставними, так як не спростовує здійсненого позивачем адміністративного правопорушення. Також недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог ПДР України, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою. Наведена правова позиція віднайшла своє застосування в постановах Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2022р. у справі № 761/41698/21, аналогічний правовий висновок також викладений у постановах Верховного Суду від 17 травня 2018р. у справі № 753/4366/17, від 11 вересня 2018р. у справі № 826/11623/16, від 14 серпня 2018р. у справі № 826/15341/15. Щодо того, що розбіжності в адресах яку встановив прилад фіксації «АРМ інспектора» і адреси, яку зазначив інспектор в постанові, то наведене не спростовує факту вчинення позивачем саме того адміністративного правопорушення, за яке його було притягнуто до адміністративної відповідальності. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 26 червня 2019р. у справі № 1640/3394/18. Подібний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. Скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості (рішення від 24 березня 1988р. по справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden). 
Посилання позивача, на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду по справі № 761/37290/24 від 28 квітня 2026р. судом оцінюється критично, оскільки зазначена постанова не є релевантною, враховуючи спірні правовідносини та обставини справи.
Оцінюючи належність, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову.
Так, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Керуючись ст. ст. 8, 9, 19, 25, 72, 77, 78, 90, 121, 139, 241-246, 250, 251, 286, 293, 295 КАС України; ст. 19 Конституції України; ст. ст. 7, 9, 14-1, 22, 33-35, 38, 122, 245, 251, 254, 280, 284 КУпАП, суд, -
в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (код ЄДРПОУ: 34926981, місцезнаходження: м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 31, корпус 2), про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення; закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення - залишити без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на подання апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом десяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: