ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2026 р. | Справа № 520/257/26
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2026 року (ухвалене суддею Волошиним Д.А.) в справі № 520/257/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України  
третя особа -  ІНФОРМАЦІЯ_1 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України, в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нерозгляду рапорту молодшого сержанта ОСОБА_1 про продовження лікування від 25.01.2025 р., отриманий від ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 04.02.2025 р.; зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 розглянути по суті рапорт молодшого сержанта ОСОБА_1 від 25.01.2025 р. разом з доданими медичними документами та направити на розгляд гарнізонної ВЛК для продовження лікування; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо нерозгляду рапорту молодшого сержанта ОСОБА_1 про продовження лікування від 12.05.2025 р.; зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 розглянути по суті рапорт молодшого сержанта ОСОБА_1 від 12.05.2025 р. разом з медичними документами та направити на розгляд гарнізонної ВЛК для продовження лікування.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2026 р. позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Позивач вважає, що суд першої інстанції не витребував від відповідачів жодних доказів, які мали істотне значення у цій справі, не з`ясував, чи правильно визначені відповідач та його правонаступник, чи мав повноваження ІНФОРМАЦІЯ_3 на перенаправлення рапортів ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (колишня НОМЕР_3 ), коли точно були отримані рапорти відповідачем, командиром в/ч НОМЕР_1 та чому не були розглянуті у встановлений законом строк. Не витребував своєю ухвалою оригінали (засвідчені копії) цих рапортів з резолюціями посадових осіб з метою встановлення причин їх нерозгляду та інші докази, необхідні для встановлення всіх фактичних обставин справи, що передбачені Кодексом адміністративного судочинства України. 
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 . 
Позивач подав до начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 рапорти, датовані 25.01.2025 р. та 12.05.2025 р. про продовження відпустки для лікування, які за доводами позивача, направлені ІНФОРМАЦІЯ_3 на адресу Військової частини НОМЕР_3 , однак розглянуті не були.
Позивач вважає, що Військова частина НОМЕР_2 , яка визначена відповідачем у межах даної справи, є правонаступником Військової частини НОМЕР_3 , в якій він проходив військову службу. 
Не погодившись з бездіяльністю Військової частини НОМЕР_2 щодо нерозгляду його рапортів від 25.01.2025 р. та від 12.05.2025 р. про продовження відпустки у зв`язку з лікуванням, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з не доведеності наявності протиправної бездіяльності відповідача щодо нерозгляду рапортів позивача від 25.01.2025 р. та від 12.05.2025 р. про продовження відпустки у зв`язку з лікуванням.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 р. (в подальшому - Закон № 2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (в подальшому – Статут).
Відповідно до ст. 14 Статуту, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Згідно з п. 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 р. № 124 (в подальшому - Інструкція з діловодства у Збройних Силах України), рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення - звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Відповідно до п. 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів з моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
Згідно з п. 2 розд. ІІІ Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 р. № 531 (в подальшому - Порядок № 531), командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.
Аналіз вищевикладених норм законодавства вказує, що військовослужбовцям надано право на подання рапорту командиру (начальнику). Такий рапорт реєструється, після чого передається на розгляд командиру. У свою чергу командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. 
Судовим розглядом встановлено, що позивач 25.01.2025 р. звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 з рапортом про продовження відпустки для лікування, який адресований не Військовій частині НОМЕР_3 , у якій позивач проходив військову службу, та не її правонаступнику, яким за доводами позивача є Військова частина НОМЕР_2 .
Також, 12.05.2025 р. позивач в друге звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 з аналогічним рапортом, який направлений рекомендованим листом з описом вкладення на адресу ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням та описом вкладення. Зазначене рекомендоване повідомлення також містить відомості щодо отримання листа ІНФОРМАЦІЯ_3 19.05.2025 р.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що сам по собі факт направлення та отримання рапорту третьою особою не свідчить про належне повідомлення суб`єкта, уповноваженого вирішувати питання щодо надання або продовження відпустки для лікування, а саме військової частини, у якій позивач проходив службу, або її правонаступника.
В матеріалах справи відсутні будь які докази того, що рапорти позивача від 25.01.2025 р. та від 12.05.2025 р. про продовження відпустки у зв`язку з лікуванням були фактично отримані військовою частиною НОМЕР_3 або відповідачем у цій справі - Військовою частиною НОМЕР_2 , яка, за твердженням позивача, є правонаступником вказаної військової частини. Відсутні також будь-які відомості про переадресацію чи пересилання відповідних рапортів від ІНФОРМАЦІЯ_4 до належного адресата.
Крім того, доказів проходження військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_5 , у Військовій частині НОМЕР_2 матеріали справи не містять.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту звернення саме до уповноваженого суб`єкта щодо продовження відпустки для лікування, а також факту отримання таким суб`єктом відповідних рапортів. Дії (бездіяльність) ІНФОРМАЦІЯ_4 позивачем у межах даної справи не оскаржуються. 
Доводи апеляційної скарги про те, що Військова частина НОМЕР_2 є правонаступником Військової частини НОМЕР_3 , в якій позивач проходив військову службу суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки зі змісту листа Військової частини НОМЕР_1 , який наданого у відповідь на запит представника позивача, встановлено, що правонаступником Військової частини НОМЕР_3 є Військова частина НОМЕР_1 , яка не є стороною в даній справі. Заяв про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача у справі від позивача під час розгляду справи та станом на момент прийняття судом рішення в даній справі не надходило.
Судом першої інстанції під час розгляду справи не встановлено обставин, що Військова частина НОМЕР_2 є правонаступником Військової частини НОМЕР_3 та позивачем таких обставин не доведено. 
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, судом першої інстанції, під час розгляду справи, встановлено, що позивач виїхав з території України 07.01.2025 р. через пункт пропуску "Устилуг" та на територію України не повертався. Зазначене у сукупності з відомостями Державної прикордонної служби України про виїзд позивача за межі України 07.01.2025 р. та його неповернення свідчить про фактичне постійне перебування позивача за кордоном.
Згідно з наказу № 422 від 31.12.2024 р. вбачається, що позивач вибув у відпустку для лікування по 29.01.2025 р. Однак, доказів лікування позивача у вказаний період матеріали справи не містять. Інформаційна картка про стаціонарне лікування позивача свідчить, що позивач перебував на лікуванні після закінчення визначеного строку з 14.02.2025 р. по 10.04.2025 р. з діагнозом - посттравматичний стресовий розлад. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах справи відсутні жодні документи, що підтверджують факт наявності правовідносин між позивачем та Військовою частиною НОМЕР_2 та, відповідно, допущення Військовою частиною НОМЕР_2 протиправної бездіяльності відносно позивача чи порушення його прав.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час розгляду справи не встановлені обставини протиправної бездіяльності відповідача щодо нерозгляду рапортів або неприйняття рішення за результатами їх розгляду. 
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 р.; п. 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 р.; п. 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 р.; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 р., п. 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2026 по справі № 520/257/26 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя | | О.В. Присяжнюк
Судді | | Л.В. Любчич   О.А. Спаскін