ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2026 року | справа № 380/10719/26

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сподарик Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління БЕБ у м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління БЕБ у м. Києві (03150, м. Київ, вул. Німецька, 1/32; код ЄДРПОУ 45075262) з вимогами:
- визнати протиправними дії Територіального управління БЕБ у м. Києві щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення, у тому числі, одноразової грошової допомоги при звільненні, без застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2022 року у розмірі 2481 грн., на 01.01.2023 року у розмірі 2684 грн, на 01.01.2024 року та на 01.01.2025 року у розмірі 3028 грн., на 01.01.2026 року у розмірі 3328 грн., встановленого абз. 4 ч. 1 ст. 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2022, 2023, 2024, 2025 та 2026 роки»;
- зобов`язати Територіальне управління БЕБ у м. Києві нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 04.11.2022 по 24.03.2026, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 № 1928-IX у розмірі 2481 грн., абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX у розмірі 2684 грн, абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 № 3460-IX у розмірі 3028 грн, абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 № 4059-ІХ у розмірі 3028 грн., абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03.12.2025 № 4695-IX у розмірі 3328 грн, з урахуванням виплачених сум;
- зобов`язати Територіальне управління БЕБ у м. Києві нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу за 3 повних календарних роки служби та компенсацію за невикористані дні відпустки, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03.12.2025 № 4695-IX у розмірі 3328 грн, з урахуванням виплачених сум;
- визнати протиправними дії Територіального управління БЕБ у м. Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані ним у період служби 62 календарні дні відпустки, а саме: за 2022 рік - 3 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2023 рік - 16 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 11 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2024 рік - 12 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2025 рік - 12 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 8 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки;
- зобов`язати Територіальне управління БЕБ у м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані ним у період служби 62 календарні дні відпустки, а саме: за 2022 рік - 3 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2023 рік - 16 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 11 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2024 рік - 12 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2025 рік - 12 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 8 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач проходив службу з 04.11.2022 по 24.03.2026 у Територіальному управлінні Бюро економічної безпеки у м. Києві. Наказом від 18.03.2026 позивач з 24.03.2026 звільнений зі служби в Бюро економічної безпеки України. При цьому у період з 04.11.2022 по 24.03.2026, грошове забезпечення позивача нараховано та виплачено відповідачем із розрахунку розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року. Вважає, що відповідач протиправно здійснив нарахування та виплату грошового забезпечення у зменшеному розмірі.
Що стосується грошової компенсації за невикористану позивачем щорічної відпустки, зазначає, що відповідності до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про Бюро економічної безпеки» трудові відносини працівників Бюро економічної безпеки України регулюються цим Законом, законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами. Статтею 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки», передбачено право працівника на виплату грошової компенсації у разі звільнення за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», статтею 12 також передбачено, що у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки". Отже, з урахуванням вищевикладеного позивач, при звільненні, має право на отримання грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Ухвалою суду від 01.06.2026 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
12.06.2026 за вх.№50774 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Зазначив, що правові засади організації та діяльності Бюро економічної безпеки України визначені Законом України «Про Бюро економічної безпеки України» № 1150-IX, відповідно до якого БЕБ є центральним органом виконавчої влади, що здійснює протидію правопорушенням у сфері економіки, а його діяльність спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України. Трудові відносини та оплата праці працівників БЕБ регулюються зазначеним Законом, законодавством про працю і державну службу та актами Уряду, при цьому структура грошового забезпечення визначена статтею 31 Закону і включає посадовий оклад, надбавки, доплати та премії. Норми Закону мають бланкетний характер у частині визначення розрахункової величини, тому механізм обчислення грошового забезпечення встановлюється Кабінетом Міністрів України, зокрема шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб на відповідний коефіцієнт. Законами про Державний бюджет на відповідні роки визначено спеціальний прожитковий мінімум у розмірі 2102 грн, який застосовується для розрахунку посадових окладів працівників державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, що поширюється і на працівників БЕБ. З огляду на чинність зазначених норм та відсутність їх неконституційності, застосування відповідачем фіксованого розміру прожиткового мінімуму 2102 грн при визначенні посадових окладів є правомірним, відповідає принципам спеціального регулювання, юридичної визначеності та обов`язковості виконання чинного законодавства.
12.06.2026 за вх.№50783 від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 16.06.2026 відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
17.06.2026 за вх.№52335 від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі. В обґрунтування додаткових пояснень зазначено, що доводи відповідача, викладені у відзиві, є безпідставними, оскільки посадові оклади осіб, які мають спеціальні звання БЕБ, повинні визначатися відповідно до Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» та постанови Кабінету Міністрів України №1068 виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, а не із фіксованого показника 2102 грн. Позивач посилається на рішення Рахункової палати від 23.09.2025 №22-1, яким встановлено факти заниження грошового забезпечення працівників БЕБ, що підтверджує протиправність дій відповідача. Також зазначає про наявність підстав для виплати компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток за 2022- 2025 роки із застосуванням норм Закону України «Про Національну поліцію», трудового законодавства та правових висновків Верховного Суду. Крім того, позивач заперечує проти розгляду справи за правилами загального позовного провадження, вважаючи відсутніми підстави для зміни порядку її розгляду, та просить долучити додаткові пояснення до матеріалів справи, відмовити у задоволенні відповідного клопотання відповідача і задовольнити позов у повному обсязі.
18.06.2026 за вх.№52874 від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі. Зазначив, що доводи позивача щодо рішення Рахункової палати від 23.09.2025 №22-1 є необґрунтованими. Відповідач вказує, що нарахування грошового забезпечення здійснювалося відповідно до законів про Державний бюджет України та в межах затверджених бюджетних асигнувань, а визначення розміру посадових окладів не належить до дискреційних повноважень БЕБ. Крім того, зазначає, що рішення Рахункової палати має рекомендаційний характер, не є нормативно-правовим актом і не створює підстав для автоматичного перерахунку грошового забезпечення. Також відповідач стверджує, що пункт 67 Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1333, передбачає виплату компенсації лише за невикористану відпустку в році звільнення, а тому вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки за 2022- 2025 роки є безпідставними. У зв`язку з цим просить прийняти додаткові пояснення та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Суд з`ясував зміст позовних вимог, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:
Відповідно до копії витягу з наказу Територіального управління БЕБ у м. Києві №15-к/ДСК від 18.03.2026 «Про звільнення ОСОБА_1 », позивача звільнено зі служби в Бюро економічної безпеки України згідно з підпунктом 7 пункту 72 Положення (за власним бажанням) з 24.03.2026.
Зобов`язано виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за 3 (три) повних календарних років служби.
17.04.2026 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Територіального управління БЕБ у м. Києві про нарахування та виплату на його користь грошової компенсації за невикористані основну і додаткову відпустки за 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, грошового забезпечення за 2022 рік, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 № № 1928-IX у розмірі 2481 грн, за 2023 рік, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710 IX у розмірі 2684 грн., за 2024 рік, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 № 3460-IX у розмірі 3028 грн., за 2025 рік, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 № 4059-ІХ у розмірі 3028 грн., за 2026 рік, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03.12.2025 № 4695-IX у розмірі 3328 грн, з урахуванням виплачених сум, а також одноразової грошової допомоги за 3 повних календарних років служби та компенсації за невикористані дні відпустки, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого абзацом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03.12.2025 № 4695-IX у розмірі 3328 грн з урахуванням виплачених сум. 
Листом № 28.24/10.1/2/4819 від 04.05.2026 Територіальне управління БЕБ у м. Києві повідомило позивача, що невикористані відпустки за період служби в БЕБ складають всього 62 календарних дні, а саме: за 1 повний місяць щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2022 рік - 3 календарних дні (відповідно до довідки Територіального управління БЕБ у м. Києві та Київській області від 31.05.2023); за щорічну основну оплачувану відпустку за 2023 рік - 16 календарних днів; за щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2023 рік 11 календарних днів; щорічну основну оплачувану відпустку за 2024 рік - використав; за щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2024 рік - 12 календарних днів; за щорічну основну оплачувану відпустку за 2025 рік - 12 календарних днів; за щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2025 рік - 8 календарних днів. Також вказаним листом Територіальним управлінням БЕБ у м. Києві було повідомлено позивача про відсутність правових підстав для нарахування та виплати грошової компенсації за попередні роки служби, а також на проведення перерахунку грошового забезпечення за період служби.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Бюро економічної безпеки України, статус працівників Бюро, а також порядок проходження служби визначає Закон України «Про Бюро економічної безпеки України» від 28.01.2021 № 1150-ІХ (далі - Закон №1150-ІХ).
Згідно із ч. ч. 1, 2ст. 1 Закону № 1150-ІХ, Бюро економічної безпеки України - це центральний орган виконавчої влади, на який покладаються завдання щодо протидії правопорушенням, що посягають на функціонування економіки держави.
Відповідно до ч. 1ст. 14 Закону № 1150-ІХ, Бюро економічної безпеки України є юридичною особою публічного права та здійснює свої повноваження через центральний апарат і територіальні управління.
Згідно із ст.19 Закону № 1150-ІХ, до працівників Бюро економічної безпеки України належать особи, які є гласними і негласними штатними працівниками, з числа осіб, які мають спеціальні звання, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір з Бюро економічної безпеки України.
Відповідно до ст.31 Закону № 1150-ІХ, заробітна плата працівників Бюро економічної безпеки України повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням характеру, інтенсивності та небезпечності роботи, забезпечувати добір і закріплення у штаті Бюро економічної безпеки України кваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби, інтенсивності та умов служби, кваліфікації.
Особливі умови та розміри оплати праці і грошового забезпечення працівників Бюро економічної безпеки України визначаються Кабінетом Міністрів України. Посадовий оклад осіб, які мають спеціальні звання, не може становити менше 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.
Відповідно до ч. 3ст. 31 Закону України «Про Бюро економічної безпеки України», постановою Кабінету Міністрів України від 06.10.2021 за № 1068 затверджено Умови та розміри оплати праці і грошового забезпечення працівників Бюро економічної безпеки (в подальшому Умови № 1068).
Згідно до п. 2 Умов № 1068, посадові оклади осіб, які мають спеціальні звання БЕБ, визначаються шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на відповідний коефіцієнт посадового окладу.
Проте, суд зазначає, що норма ч. 3 ст. 31 Закону № 1150-IX є бланкетною, оскільки сама по собі не встановлює грошового розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відсилає до прожиткового мінімуму, «встановленого на 1 січня календарного року». Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік (ст. ст. 1, 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966-XIV).
Відтак, для з`ясування того, який саме грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягає застосуванню при обчисленні посадового окладу осіб, які мають спеціальні звання БЕБ, необхідно звернутися до приписів законів про Державний бюджет України на відповідний рік.
Відповідно до ст.1 Законі України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 за № 966-XIV(далі - Закон №966-XIV), прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.
Згідно до ст. 4 Закону № 966-XIV, прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.
Відповідно до положень Законів України «Про Державний бюджет України» на 2022, 2023, 2024 та 2025 роки, разом із установленням на 01.01.2022 року прожиткового мінімуму у розмірі 2481 грн., на 01.01.2023 року прожиткового мінімуму у розмірі 2684 грн., з 01.01.2024 року, з 01.01.2025 року у розмірі 3028,00 грн та з 01.01.2026 року у розмірі 3328,00 грн, був введений новий вид прожиткового мінімуму, як прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами
Вирішуючи питання про те, який саме грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, суд виходить з усталеної та обов`язкової для застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.04.2025 у справі № 240/9028/24.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи аналогічне за змістом питання щодо застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб при визначенні базового розміру посадового окладу (судді), сформулювала такі висновки. Розмір посадового окладу залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі № 966-XIV, яким закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум; при цьому приписами цього Закону відповідні працівники не віднесені до окремої соціальної демографічної групи населення, стосовно якої прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо. Водночас законодавець, починаючи з 2021 року, у законах про Державний бюджет України на відповідний рік не встановлював прожиткового мінімуму стосовно такої окремої соціальної демографічної групи, а окремими приписами цих законів встановлював на 1 січня відповідного календарного року саме грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб для цілей визначення базового розміру посадового окладу (у розмірі 2102 грн). Велика Палата Верховного Суду виснувала, що цими законами не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом, а власне визначався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу.
Велика Палата Верховного Суду в наведеній постанові також зазначила, що, відступаючи від раніше сформованої правової позиції, вона може не зазначати всіх конкретних судових рішень, у яких таку позицію було висловлено, оскільки суд відступає від правової позиції, а не від судових рішень; при цьому суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду.
Суд враховує, що правовідносини у цій справі є подібними до правовідносин, які були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 240/9028/24, оскільки в обох випадках вирішується питання застосування для визначення базового розміру посадового окладу особи, оплата праці якої регулюється спеціальним законом, грошового розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого окремими приписами ст. 7 законів про Державний бюджет України на відповідний рік (2102 грн). Наведений висновок Великої Палати Верховного Суду є безпосередньо релевантним для спірних правовідносин.
Натомість правові позиції Верховного Суду, на які посилається позивач (постанови від 24.07.2023 у справі № 280/9563/21, від 25.07.2023 у справі № 120/2006/22-а, від 26.07.2023 у справі № 240/2978/22, від 27.07.2023 у справі № 240/3795/22), сформовані до ухвалення зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду та засновані на підходах, від яких Велика Палата Верховного Суду фактично відступила.
Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
З урахуванням наведеного у спірних правовідносинах підлягає застосуванню саме висновок Великої Палати Верховного Суду, як останній за часом ухвалення, а не ті правові позиції, на які посилається позивач.
Доводи позивача про наявність колізії загальних та спеціальних норм і необхідність застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб у загальному розмірі (2684 грн, 3028 грн, 3328 грн,) суд відхиляє, оскільки, виходячи з наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, законами про Державний бюджет України на відповідний рік не запроваджено окремої (відмінної) розрахункової величини порівняно з тією, що визначена спеціальним законом, а власне визначено грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, у розмірі 2102 грн. Колізії між загальною та спеціальною нормами, яка потребувала б вирішення на користь застосування іншого розміру прожиткового мінімуму, у спірних правовідносинах не вбачається.
Відповідно до сталої практики Верховного Суду допоки відповідна норма закону є чинною, вона підлягає застосуванню; у силу принципу презумпції конституційності закону останній вважається таким, що відповідає Конституції України, доки інше не встановлено у визначеному законом порядку. Норми ст. 7 законів України про Державний бюджет України на 2022-2026 роки в частині встановлення грошового розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (2102 грн), у встановленому законом порядку нечинними чи неконституційними не визнавалися, а тому підлягали застосуванню відповідачем.
Крім того, суд бере до уваги, що у законах України про Державний бюджет України на 2022-2026 роки законодавець прямо передбачав винятки щодо незастосування відповідного припису ст. 7 до окремих органів державної влади (зокрема, до Національного агентства з питань запобігання корупції, Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань тощо), тоді як Бюро економічної безпеки України до такого переліку віднесено не було. Наведене додатково свідчить про послідовну позицію законодавця щодо поширення на працівників Бюро економічної безпеки України прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівників інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами.
Суд враховує, що визначення посадових окладів працівників Бюро економічної безпеки України та формування фонду грошового забезпечення здійснюється на підставі штатних розписів, які затверджуються Директором Бюро економічної безпеки України (абз 5 п. 1 ч1 ст. 14, п. 10 ст. 18 Закону № 1150-IX).
З огляду на те, що, штатні розписи ТУ БЕБ у м. Києві на 2022 - 2026 роки затверджені уповноваженими посадовими особами Бюро економічної безпеки України та введені в дію відповідними наказами, а посадові оклади осіб, які мають спеціальні звання, визначені у них виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102 грн.
Відтак, визначення бази для нарахування грошового забезпечення позивача не належало до дискреційних повноважень відповідача, а здійснювалося в межах і у спосіб, передбачені чинним законодавством, на підставі затверджених штатних розписів.
За таких обставин суд доходить висновку, що дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачу сум грошового забезпечення за період з 04.11.2022 по 24.03.2026 із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102 грн вчинені правомірно, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, і відповідають усталеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду. Доводи позивача про необхідність застосування іншого розміру прожиткового мінімуму ґрунтуються на правових позиціях, від яких Велика Палата Верховного Суду відступила, а тому до уваги не приймаються.
Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.
Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Територіального управління БЕБ у м. Києві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані ним у період служби 62 календарні дні відпустки, а саме: за 2022 рік - 3 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2023 рік - 16 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 11 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2024 рік - 12 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2025 рік - 12 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 8 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки.
Згідно з статтею 4 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); відпустка при народженні дитини (стаття 19-1 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 24 Закону № 504/96-ВР).
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Особливості організації трудових відносин в умовах цього стану визначено Законом України від 15.03.2022 № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Положеннями абзацу четвертого частини першої статті 12 вказаного закону встановлено, що у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 19 Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» трудові відносини працівників Бюро економічної безпеки України регулюються цим Законом, законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами. На державних службовців Бюро економічної безпеки України поширюється дія Закону України "Про державну службу". Посади державних службовців Бюро економічної безпеки України відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про Бюро економічної безпеки України» особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1333 затверджено Положення про проходження служби особами, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України.
У розділі «Відпустки» Положення №1333 визначено, що особам, які мають спеціальні звання БЕБ, надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Положенням.
Додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток надаються відповідно до законодавства про відпустки.
Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб, які мають спеціальні звання БЕБ, становить 30 календарних днів. Під час визначення тривалості щорічної основної відпустки, що надається особам, які мають спеціальні звання БЕБ, святкові та неробочі дні не враховуються.
За кожний повний календарний рік вислуги років, який обчислюється відповідно до вимог пункту 35 цього Положення, після досягнення п`ятирічного стажу служби особі, яка має спеціальні звання БЕБ, надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.
Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року.
Щорічна відпустка на прохання особи, яка має спеціальні звання БЕБ, може бути поділена на частини за умови, що основна її безперервна частина становить не менше 10 календарних днів.
Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між особою, яка має спеціальне звання БЕБ, і відповідним керівником, який зобов`язаний письмово повідомити такій особі про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком строку.
Тривалість щорічної основної відпустки у році початку служби обчислюється з розрахунку 1/12 тривалості відпустки, на яку має право особа, яка має спеціальне звання БЕБ, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року.
За невикористану в році звільнення відпустку особі, яка має спеціальне звання БЕБ, яка звільняється з БЕБ, виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.
Спеціальним законодавством - Законом № 1150-ІХ та Положенням № 1333, не врегульовано питання компенсації невикористаної частини відпустки за минулі роки, а тому при вирішені спору треба застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - Кодексу законів про працю України та Закону № 504, якими передбачено право працівника у разі звільнення на виплату грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки, що підтверджено рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин 2, 3 статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб).
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, особа має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку, адже це суперечить суті та гарантіям, як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Стаття 45 Конституції України гарантує кожному, хто працює, право на відпочинок. Така конституційна гарантія створює для роботодавця безумовний обов`язок забезпечити реалізацію права працівника на відпочинок не лише шляхом його декларування (як, наприклад, затвердження графіків відпусток), а й через безпосереднє видання наказів про відпустку у передбачений законодавством спосіб та термін. Невиконання роботодавцем цього обов`язку з будь-яких причин, не може створювати для працівника негативні наслідки, зокрема щодо позбавлення гарантованих Конституцією України днів відпочинку під час оплачуваної щорічної відпустки. Для забезпечення дотримання цієї конституційної гарантії законодавець передбачив можливість перенесення відпусток на інший період або компенсації у вигляді грошових виплат.
З огляду на відсутність в спеціальному законодавстві, яке регулює умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу ДБР, чіткої регламентації питання невикористаних днів відпустки за попередні роки, Верховний Суд у постановах від 14.11.2024 у справі № 420/3971/23 та у справі № 380/16768/22 підтримав застосування до спірних правовідносин загальних норм трудового законодавства, зокрема КЗпП України та Закону № 504/96-ВР.
Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 29.11.2024 у справі № 560/19513/23, від 05.12.2024 у справі № 160/13485/23, від 21.01.2025 у справі № 400/11565/23, у справі № 380/16768/22 від 14.11.2024, у справі № 520/22593/23 від 11.06.2026 .
З огляду на наведене, позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом визнання протиправною бездіяльності ТУ БЕБ у м.Києві щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та щорічної додаткової відпустки при звільненні позивача із займаної посади та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та щорічної додаткової відпустки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, а саме: за 2022 рік - 3 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2023 рік - 16 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 11 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2024 рік - 12 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2025 рік - 12 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 8 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.
Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 243-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в :
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління БЕБ у м. Києві (03150, м. Київ, вул. Німецька, 1/32; код ЄДРПОУ 45075262) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління БЕБ у м. Києві щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та щорічної додаткової відпустки при звільненні ОСОБА_1 із займаної посади.
Зобов`язати Територіальне управління БЕБ у м. Києві нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної та щорічної додаткової відпустки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, а саме: за 2022 рік - 3 календарних дні щорічної основної оплачуваної відпустки та щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2023 рік - 16 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 11 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2024 рік - 12 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки; за 2025 рік - 12 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та 8 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Наталія Іванівна