ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/7696/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду по суті рапортів ОСОБА_1 від 15.02.2026 року, 12.03.2026 року про звільнення з військової служби на підставі підп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати відповідача розглянути рапорт військовослужбовця ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати відповідача звільнити з військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 за сімейними обставинами відповідно до підп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді майстра-електрика ремонтної майстерні безпілотних авіаційних комплексів НОМЕР_2 батальйону територіальної оборони у військовому званні молодший сержант. Вказує, що його батько – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою з інвалідністю І групи підгрупи Б та потребує постійного стороннього догляду. Зазначає, що інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення батька, які могли б реально здійснювати постійний догляд за ним, немає, оскільки єдина сестра позивача – ОСОБА_3 з 2017 року постійно проживає за кордоном, набула громадянства Королівства Швеція та не має об`єктивної можливості здійснювати постійний догляд за батьком в Україні. 15.02.2026 року та повторно 12.03.2026 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортами про звільнення з військової служби на підставі підп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком. Вважає, що його рапорти не були розглянуті у встановленому законом порядку: відповіді командира військової частини станом на день звернення до суду він не отримав, а правовий висновок про непогодження рапорту від 15.02.2026 року складено неуповноваженою особою – помічником командира частини з правової роботи. Позивач уважає бездіяльність відповідача протиправною, а наявні у нього підстави для звільнення – доведеними. Просить позов задовольнити повністю.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечив. Свою позицію обґрунтовує тим, що рапорти позивача від 15.02.2026 року та 12.03.2026 року розглянуті, а позивачу надано відповідь листом від 27.05.2026 року №1553/12350. Зазначає, що у батька позивача – ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи, є донька – ОСОБА_3 , яка відповідно до законодавства України повинна доглядати за своїм батьком, а знаходження за кордоном не звільняє її від цього обов`язку, оскільки вона може доглядати батька як в Україні, так і перевезти його до місця свого проживання за кордоном. Посилається на ст.51 Конституції України та ст.172 Сімейного кодексу України, відповідно до яких повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. На переконання відповідача, у позивача відсутні законні підстави для звільнення, оскільки наявна особа з членів сім`ї першого ступеня споріднення батька – донька ОСОБА_3 , яка повинна за законом за ним доглядати. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.
Позивач подав відповідь на відзив, у якій підтримав позовні вимоги. Додатково зазначив, що його сестра ОСОБА_3 з огляду на набуття громадянства Королівства Швеція та постійне місце проживання за кордоном є нерезидентом України і не має можливості постійно перебувати на території України з метою здійснення постійного догляду за батьком, оскільки строк тимчасового перебування в Україні громадян держав з безвізовим порядком в`їзду обмежений. Перевезення ж батька, який є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного стороннього догляду, до іншої держави з огляду на його стан здоров`я є об`єктивно неможливим. Послався на правові позиції Верховного Суду та судів апеляційної інстанції, згідно з якими постійний догляд вимагає щоденної безперервної фізичної присутності доглядача, а наявність родичів за кордоном фактично прирівнюється до їх відсутності в розумінні абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Ухвалою судді від 27.04.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проходить військову службу за призовом під час мобілізації у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді майстра-електрика ремонтної майстерні безпілотних авіаційних комплексів НОМЕР_2 батальйону територіальної оборони у військовому званні молодший сержант.
Батько позивача – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 . Родинні зв`язки позивача з батьком підтверджуються свідоцтвом про народження ОСОБА_1 серія НОМЕР_5 , в якому батьком записаний ОСОБА_2 .
Відповідно до Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №64/25/2848/В від 14.11.2025 року ОСОБА_2 встановлено І групу інвалідності, підгрупу Б, безстроково, причина інвалідності – загальне захворювання.
Згідно з висновком лікарсько-консультативної комісії КНП «Дрогобицька міська поліклініка» №1041 від 25.11.2025 року ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду.
Висновком про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі №1041 від 25.11.2025 року підтверджується, що батькові позивача рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
Сестра позивача – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є рідною сестрою позивача та донькою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_6 , в якому батьком записаний ОСОБА_2 , а матір`ю – ОСОБА_4 .
Свідоцтвом про підданство Швеції від 19.03.2025 року (BEVIS om svenskt medborgarskap) підтверджується, що Державне міграційне управління Швеції ОСОБА_5 у шведське підданство. Згідно з випискою з демографічного реєстру Швеції від 04.12.2025 року ОСОБА_3 ( ОСОБА_6 ) зареєстрована за місцем проживання у АДРЕСА_1 ), є громадянкою Швеції, переїхала до Швеції з 17.03.2017 року та зареєстрована за місцем проживання у Швеції з 26.06.2023 року. Наведені документи легалізовані шляхом проставлення апостиля та супроводжуються нотаріально засвідченим перекладом.
Заявою ОСОБА_3 від 05.12.2025 року, посвідченою нотаріусом у м.Стокгольм та легалізованою апостилем, підтверджується, що у неї існують перешкоди для проживання та перебування на території України, оскільки як громадянка Королівства Швеція вона зобов`язана постійно перебувати на території Швеції як постійний резидент та платник податків. У цій же заяві ОСОБА_3 зазначила, що не заперечує, щоб догляд за батьком здійснював позивач, та щоб він був призначений батькові опікуном (піклувальником).
Відповідно до акту перевірки сімейного стану військовослужбовця, складеного ІНФОРМАЦІЯ_4 , комісією встановлено, що станом на дату проведення обстеження сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 наявність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , не виявлено; інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення відсутні; військовослужбовець проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_2 .
15.02.2026 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком – особою з інвалідністю І групи. До рапорту позивачем додано документи, що підтверджують інвалідність батька, його потребу в постійному догляді, родинні зв`язки, а також документи стосовно сестри (свідоцтво про народження, паспорт громадянки Швеції з перекладом та апостилем, свідоцтво про підданство Швеції, заяву та виписку з демографічного реєстру).
У відповідь на цей рапорт помічником командира частини з правової роботи – начальником юридичної служби Військової частини НОМЕР_1 складено правовий висновок щодо звільнення ОСОБА_1 №5156 від 18.02.2026 року про непогодження рапорту у зв`язку з наявністю сестри, яка, на думку юридичної служби, має обов`язок здійснювати постійний догляд за батьком незалежно від наявності іноземного громадянства та проживання за кордоном.
12.03.2026 року позивач повторно звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби на тій самій підставі, наголосивши, що його рапорт від 15.02.2026 року не було розглянуто уповноваженою особою.
06.04.2026 року дружина позивача ОСОБА_7 через Урядовий контактний центр залишила звернення №КУ-20063845 з проханням надати інформацію щодо розгляду рапорту позивача, повторно поданого 12.03.2026 року.
Листом командира Військової частини НОМЕР_1 №1553/Вих3ВГ/163 від 15.05.2026 року на звернення ОСОБА_7 повідомлено, що рапорт ОСОБА_1 від 15.02.2026 року про звільнення із військової служби розглянутий, а у його задоволенні відмовлено з посиланням на наявність доньки батька – ОСОБА_3 , яка, на думку відповідача, повинна доглядати за батьком, а знаходження за кордоном не звільняє її від цього обов`язку.
Листом командира Військової частини НОМЕР_1 №1553/12350 від 27.05.2026 року, наданим разом із відзивом на позовну заяву, позивачу повідомлено, що його рапорти від 15.02.2026 року та 12.03.2026 року розглянуті, а у задоволенні рапортів про звільнення із військової служби відмовлено з тих самих підстав.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо розгляду рапортів протиправною, а відмову у звільненні безпідставною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232-XII; тут і далі – в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє на час виникнення спірних правовідносин і ухвалення цього рішення.
Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року №69/2022 оголошено та проведено загальну мобілізацію.
Підстави звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону №2232-XII і залежать від виду військової служби. Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, передбачені частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до підп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, зокрема, під час дії воєнного стану – через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Так, згідно з абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, серед іншого, під час дії воєнного стану: «необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи».
Відповідно до ч.7 ст.26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 (далі – Положення №1153/2008). Пунктом 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 року №531 (далі – Порядок №531), визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців. Пунктом 2 розділу І Порядку №531 встановлено, що з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання, – до наступного прямого командира (начальника). Пунктами 2-5 розділу ІІІ Порядку №531 передбачено, що командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції, яка повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку, при цьому відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
Таким чином, військовослужбовець має право на звільнення з військової служби під час дії воєнного стану на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII за наявності одночасно таких умов:
1) наявність одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи;
2) необхідність здійснювати постійний догляд за такою особою;
3) відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Зазначені обставини мають існувати в сукупності та бути підтвердженими доданими до рапорту доказами.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам сторін, суд зазначає таке.
У даній справі мали місце наступні обставини (якщо їх узагальнити): позивач, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, двічі (15.02.2026 року та 12.03.2026 року) звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортами про звільнення з військової служби на підставі підп.«г» п.2 ч.4 (абз.13 п.3 ч.12) ст.26 Закону №2232-XII у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком – особою з інвалідністю І групи. Станом на день звернення позивача до суду (17.04.2026 року) відповіді командира військової частини на жоден із рапортів позивач не отримав, а наявний у матеріалах справи правовий висновок №5156 від 18.02.2026 року складено помічником командира частини з правової роботи – начальником юридичної служби, який не є безпосереднім або прямим командиром (начальником) позивача і не наділений повноваженнями приймати рішення щодо погодження чи непогодження рапортів військовослужбовців. Лише після відкриття провадження у справі відповідач листами №1553/Вих3ВГ/163 від 15.05.2026 року та №1553/12350 від 27.05.2026 року надав відповіді на рапорти позивача, відмовивши у їх задоволенні.
Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нерозгляду по суті рапортів позивача та про зобов`язання відповідача розглянути рапорт суд зазначає таке.
Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 року у справі №342/158/17 зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу або його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Матеріалами справи підтверджено, що станом на день звернення до суду рапорти позивача від 15.02.2026 року та 12.03.2026 року не були розглянуті відповідачем у відповідності до процедури, встановленої Порядком №531, оскільки уповноваженим командиром (начальником) рішення за результатами розгляду рапортів не приймалося, а правовий висновок неуповноваженої посадової особи не є тим рішенням, яке відповідно до пунктів 2-5 розділу ІІІ Порядку №531 має оформлятися шляхом накладення вмотивованої резолюції. За таких обставин на момент звернення позивача до суду мала місце протиправна бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапортів позивача.
Водночас суд враховує, що під час розгляду справи відповідач листами №1553/Вих3ВГ/163 від 15.05.2026 року та №1553/12350 від 27.05.2026 року розглянув рапорти позивача та надав на них відповідь, відмовивши у задоволенні. Отже, на час ухвалення рішення рапорти позивача відповідачем розглянуто, а тому позовна вимога про зобов`язання відповідача розглянути рапорт позивача про звільнення з військової служби задоволенню не підлягає у зв`язку з її фактичним виконанням під час судового розгляду.
При цьому усунення відповідачем протиправної бездіяльності після відкриття провадження у справі не свідчить про правомірність його поведінки до моменту звернення позивача до суду. Розгляд рапортів позивача відбувся лише після подання позову, а отже вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нерозгляду по суті рапортів позивача від 15.02.2026 року та 12.03.2026 року станом на час звернення до суду є обґрунтованою.
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби суд зазначає таке.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що право на звільнення з військової служби на підставі абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII виникає за наявності сукупності трьох умов, наведених вище.
Стосовно першої умови – наявності у позивача батька, який є особою з інвалідністю І групи. Як підтверджено матеріалами справи (Витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №64/25/2848/В від 14.11.2025 року) та не заперечується відповідачем, ОСОБА_2 встановлено І групу інвалідності, підгрупу Б, безстроково, внаслідок загального захворювання. Свідоцтвом про народження ОСОБА_1 серія НОМЕР_5 підтверджено родинний зв`язок позивача з батьком. Отже, вказана умова є доведеною.
Стосовно другої умови – необхідності здійснювати постійний догляд за батьком – суд також вважає її доведеною. Зокрема, висновком лікарсько-консультативної комісії КНП «Дрогобицька міська поліклініка» №1041 від 25.11.2025 року встановлено, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду. Висновком про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі №1041 від 25.11.2025 року, підтверджується, що батькові позивача рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи.
Стосовно третьої умови – відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення батька позивача – суд зазначає таке.
Матеріалами справи встановлено, що у батька позивача – ОСОБА_2 – є донька ОСОБА_3 , яка належить до членів сім`ї першого ступеня споріднення. Інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, окрім позивача та його сестри, матеріали справи не містять. Відтак спір між сторонами зводиться до того, чи може сестра позивача вважатися особою, наявність якої виключає право позивача на звільнення.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.02.2025 року у справі №380/16966/24 сформував правовий висновок, згідно з яким «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII.
У вказаній постанові Верховний Суд також наголосив, що в контексті Закону №2232-XII поняття «відсутність» охоплює не лише фізичну відсутність особи, а й її нездатність виконувати обов`язки з догляду через об`єктивні обставини. При цьому застосування цієї норми з урахуванням конкретних обставин можливе за наявності сукупності таких умов: доведена необхідність постійного догляду за одним із батьків, який є особою з інвалідністю I або II групи; об`єктивна неможливість іншого члена сім`ї першого або другого ступеня споріднення здійснювати догляд через вагомі причини (відсутність іншої особи, спроможної реально забезпечити необхідний догляд у ситуації, що склалася), до того ж який не виявив бажання здійснювати такий догляд.
Застосовуючи наведені висновки Верховного Суду до обставин цієї справи, суд встановив, що сестра позивача – ОСОБА_3 з 2017 року постійно проживає за межами України, з 19.03.2025 року набула підданства Королівства Швеція та зареєстрована за місцем проживання у м.Стокгольм, що підтверджується свідоцтвом про підданство Швеції від 19.03.2025 року, паспортом громадянки Швеції та випискою з демографічного реєстру Швеції від 04.12.2025 року. Як громадянка та постійний резидент Королівства Швеція ОСОБА_3 зобов`язана постійно перебувати на території цієї держави, а можливість її тривалого перебування на території України обмежена з огляду на її правовий статус нерезидента. За таких обставин ОСОБА_3 позбавлена об`єктивної можливості здійснювати щоденний безперервний постійний догляд за батьком на території України.
Постійне проживання сестри позивача за кордоном є об`єктивною обставиною, яка унеможливлює виконання нею обов`язку з постійного догляду за батьком. Постійний догляд за своєю природою вимагає щоденної безперервної фізичної присутності доглядача поряд із непрацездатною особою для надання їй побутової, соціальної та медичної допомоги. Здійснення постійного догляду дистанційно є неможливим. Відтак наявність у батька позивача доньки, яка постійно проживає за межами України, за вказаних обставин фактично прирівнюється до її відсутності у розумінні приписів абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII.
Наведене узгоджується з установленими у справі обставинами та з висновком ІНФОРМАЦІЯ_5 , відображеним в акті перевірки сімейного стану військовослужбовця, яким встановлено, що наявність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , не виявлено.
Суд відхиляє посилання відповідача на те, що ОСОБА_3 зобов`язана доглядати за батьком незалежно від наявності у неї іноземного громадянства та проживання за кордоном, оскільки вона може доглядати батька як в Україні, так і перевезти його до місця свого проживання за кордоном. Закон не пов`язує право військовослужбовця на звільнення з обов`язком особи з інвалідністю змінити місце свого постійного проживання; натомість він пов`язує таке право з реальною можливістю іншого члена сім`ї здійснювати постійний догляд у ситуації, що склалася.
Посилання відповідача на ст.51 Конституції України та ст.172 Сімейного кодексу України, відповідно до яких повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків, не спростовують права позивача на звільнення. Закріплений у цих нормах обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про батьків має загальний характер і не виключає застосування спеціальної норми абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII, яка пов`язує право військовослужбовця на звільнення саме з реальною можливістю інших членів сім`ї здійснювати постійний догляд. Установлення обов`язку піклування саме по собі не свідчить про наявність у сестри позивача об`єктивної можливості здійснювати постійний догляд за батьком в умовах її постійного проживання за кордоном.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи, суд приходить висновку, що передбачені абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII умови для звільнення позивача з військової служби виконані в сукупності: батько позивача є особою з інвалідністю І групи, потребує постійного стороннього догляду, а інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які реально могли б здійснювати такий догляд, відсутні.
Таким чином, шляхом співставлення зібраних по справі доказів, з урахуванням встановленого Кодексом адміністративного судочинства України обов`язку доведення правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, суд приходить висновку, що відмова Військової частини НОМЕР_1 , оформлена листами №1553/Вих3ВГ/163 від 15.05.2026 року та №1553/12350 від 27.05.2026 року, у звільненні позивача з військової служби є безпідставною, а у позивача наявні всі визначені законом підстави для звільнення з військової служби на підставі підп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Стосовно обраного позивачем способу захисту порушеного права суд зазначає таке.
Згідно з ч.4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2, прийнятій Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.
Норми підп.«г» п.2 ч.4 ст.26, абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII містять імперативний припис, згідно з яким військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини за наявності визначених у цій нормі обставин, тобто відсутня дискреція щодо прийняття рішення за наявності цих обставин – звільняти чи не звільняти. Оскільки судом установлено, що позивачем дотримано всіх визначених законом умов для звільнення, прийняття відповідного рішення не передбачає права відповідача діяти на власний розсуд, а тому з метою ефективного захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби.
Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин застосовано Верховним Судом у постанові від 27.02.2025 року у справі №380/16966/24, в якій суд, не втручаючись у дискреційні повноваження військової частини, з огляду на встановлену достатність підстав для звільнення, визнав правомірним зобов`язання військової частини звільнити військовослужбовця з військової служби.
Стосовно вимоги про виключення позивача зі списків особового складу військової частини суд зазначає, що виключення військовослужбовця зі списків особового складу є наслідком прийняття рішення про звільнення та проведення з військовослужбовцем усіх належних розрахунків. Оскільки станом на час розгляду справи рішення про звільнення позивача з військової служби відповідачем не прийнято, а розрахунки з ним не проведено, вимога про виключення позивача зі списків особового складу військової частини на цьому етапі є передчасною, а тому задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А згідно з ч.1 ст.90 цього ж Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своєї поведінки та докази, надані позивачем, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.
Щодо судового збору, то згідно з п.п.12, 13 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від його сплати, а відтак розподіл судових витрат на підставі ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснюється.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) щодо нерозгляду по суті рапортів ОСОБА_1 від 15.02.2026 року та від 12.03.2026 року про звільнення з військової служби на підставі підп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) з військової служби на підставі підп.«г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком – ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю І групи та потребує постійного стороннього догляду.
У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби та виключити його зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.