Номер провадження 2/754/3795/26
Справа №754/20813/25
РІШЕННЯ 
Іменем України
23 липня 2026 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва 
під головуванням судді Бабко В. В.
за участю секретаря судового засідання Денисової К. А.
за участю представника позивача ОСОБА_1 
за участю відповідача ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

У С Т А Н О В И В: 

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26.02.2024 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 598000,00 угорських форинтів (HUF), з умовою їх повернення до 01.09.2025. ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання за розпискою від 20.07.2024 в строк до 01.09.2025. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до відповідача з вимогою повернути грошові кошти. Однак, відповідач вимогу проігнорував. На підставі викладеного позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 76484,20грн, витрати по сплату судового збору в розмірі 968,96грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 20000,00грн.
17.12.2025 ухвалою Деснянського районного суму м. Києва, відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з"явився. До суду від адвоката Проніна О. А., який представляє інтереси ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Позов підтримують та просять задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з"явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомлено.
Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав.
Суд установив такі факти та їх правовідносини.
20.07.2024 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кошти в розмірі 598000,00 форинтів (HUF), у гривневому еквіваленті станом на відповідну дату, з умовою їх повернення до 01.09.2025, що було засвідчено розпискою, підписаною особисто ОСОБА_2 .
21.10.2025 ОСОБА_3 направив ОСОБА_2 письмову вимогу. Згідно із якої вбачається, що 26.02.2024 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 598000,00 угорських фунтів, з умовою їх повернення до 01.09.2025. Оскільки ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань до 01.09.2025, ОСОБА_3 вимагає від ОСОБА_2 повернути йому до 31.10.2025 грошові кошти в розмірі 74690,20грн, що становить 598000,00грн угорських форинтів.
Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. 
Стаття 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 (на яку послався суд апеляційної інстанції), від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі №758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). 
Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).
Отже суд установив, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , було укладеного Договір позики, шляхом власноручно написаної розписки ОСОБА_2 .
Однак як убачається з матеріалів справи, позовна заява про стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_2 , подана до суду лише одним із позикодавців, а саме ОСОБА_3 .
Матеріали справи не містять відомостей про те, що другий позикодавець ОСОБА_4 виразив своє волевиявлення на отримання ОСОБА_3 всієї суми заборгованості від ОСОБА_2 .
До того ж із матеріалів справи вбачається невідповідність викладених стороною позивача ОСОБА_3 обставин справи із доданими документами. А саме тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до відповідача з вимогою повернути грошові кошти. Однак, як убачається із матеріалів справи, з вимогою про повернення боргу звертався особисто лише позивач ОСОБА_3 . 
До того ж матеріали справи не містять будь-яких доказів, що ОСОБА_4 взагалі має претензію до ОСОБА_2 , або що останній не віддав свій борг саме ОСОБА_4 , і зі сторони ОСОБА_3 відсутнє зловживання подвійного стягнення з відповідача.
Аналізуючи викладене вище, суд позбавлений можливості встановити, що ОСОБА_4 надав свою згоду на отримання ОСОБА_3 всієї суми заборгованості від ОСОБА_2 . Також суд позбавлений можливості встановити в яких долях ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була надана ОСОБА_2 сума грошових коштів в розмірі 598000,00 угорських форинтів, і в якій спосіб останній зобов`язаний повертати борг. 
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення боргу не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. 
Статтями 133, 141 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, а судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі відмови в позові покладається на позивача. 
Таким чином, оскільки судом в позові відмовлено, сплачений судовий збір позивачу не повертається, а витрати, пов`язані з розглядом справи як і на професійну правничу допомогу покладаються на позивача. 
Керуючись Конституцією України, статтями 11, 525-526, 610, 626, 629, 1046-1056 ЦК України, статтями 2, 7, 10-13, 76-83, 133, 141, 263-268 ЦПК України, суд, 

УХВАЛИВ:

У позові  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.
Судові витрати покладаються на позивача. 
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Позивач:   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено та підписано 23.07.2026, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України. 

Суддя    В. В. Бабко