ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/4981/24 Головуючий суддя І інстанції Феленко Ю. В.
Провадження № 22-ц/818/1392/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2026 року         м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є., 

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката – Зольнікової Віти Олександрівни на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 в особі свого представника адвоката Меркулової Н.А. звернувся з позовом до відповідача ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з неї на його свою користь заборгованість за договором позики від 19.07.2021 року у розмірі 299 864, 15 гривень, яка складається з суми позики - 196 500,00 гривень 00 копійок., трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання в розмірі 17 642,28 гривень 28 копійок та інфляційних збитків в розмірі 85 721,87 гривні 87 копійок , а також понесені ним судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу та витрат зі сплати судового збору.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем зобов`язань за договором позики від 19.07.2021, який був укладений між сторонами у формі розписки. Згідно зазначеного договору позичальник (відповідач) зобов`язалася повернути позикодавцю (позивачу) позику у розмірі 7200 доларів США, що еквівалентно 196 500, 00 гривень по курсу НБУ на 19.07.2021, та зобов`язалася повернути отриману суму коштів до 27.08.2021. У вказаний строк та до дати подачі позову відповідач зобов`язання щодо повернення грошей не виконала та не повернула позивачу гроші.
Рішенням Фрунзенського районного м. Харкова від 23 грудня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 19.07.2021 року у розмірі 299 864, 15 гривень, яка складається: з суми позики - 196 500,00 гривень 00 копійок, трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання в розмірі 17 642,28 гривень 28 копійок та інфляційних збитків в розмірі 85 721,87 гривні 87 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2399 гривень 00 копійок.
В задоволенні стягнення судових витрат на правничу допомогу – відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Зольнікова В.О. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в даному випадку згода чоловіка відповідача не була отримана, що ставить під сумнів правомірність укладеного договору позики.
Вважає, що був здійснений неправильний розрахунок 3% річних та інфляційних збитків, виходячи з тривалого періоду з 27.08.2021 по 23.08.2024, одна не перевірив обґрунтованість заявлених суд у 17642, 28 грн та 85721,87 грн відповідно. Розрахунок є завищеним, оскільки суд не врахував можливих змін у фінансовому становищі відповідача та спроб врегулювання спору
Також судом не враховано, що згідно положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-ІХ. Від 15.03.2022, який набрав чинності 17.03.2022, боржник звільняється від відповідальності за ст.625 ЦК України.
Вважає, що нарахування 3% річних та інфляційних збитків за період з 27.08.2021 по 23.08.2024 є неправомірним та не ґрунтуються на Законі.
Вказує, що судових повісток, повідомлень про виклик до суду відповідач не отримувала, була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не зовсім відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги суд своє рішення мотивував наступним.
Борговою розпискою від 19.07.2021 встановлений строк виконання зобов`язання - до 27.08.2021.
В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу у визначений договором позики строк, а також щодо відмови позивача прийняти виконання зобов`язання за договором позики.
Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 19.07.2021, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання за зазначеним договором позики у повному обсязі у розмірі 196500,00 грн.
Розрахунок 3% річних, який здійснений позивачем, та згідно з яким розмір нарахованих відповідачу 3% річних за порушення зобов`язань за договором позики за період з 27.08.2021по 23.08.2024 (в межах позовних вимог) складає 17642,28, перевірений судом та встановлено, що розрахунок відповідає обставинам справи щодо прострочення відповідача, будь-яких заперечень щодо наданого позивачем розрахунку відповідачем не надано.
Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України від 03.04.97 р N 62-97р. щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, сукупний індекс інфляції розраховується за формулою: ІІС = (ІІ1: 100) х (ІІ2: 100) х (ІІ3: 100) х ... (ІІZ: 100), де 1-ІІ - індекс інфляції за перший місяць прострочення, 2-ІІ - індекс інфляції за другий місяць прострочення, Z-ІІ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
Сума інфляційних втрат позивачем була розрахована саме за цією формулою та склала 85721,87 грн.
Отже, у зв`язку із простроченням відповідачем сплати суми основного боргу позивачем за період з 27.08.2021 по 23.08.2024 нараховано 3 % річних від простроченої суми у розмірі 17642,28 грн., а також, інфляційні втрати за період з серпня 2021 року по липень 2024 року у сумі 85721,87 грн.
Проте в повному обсязі погодитись з такими висновками суду не можна.

Судом встановлено, що представник позивача надала до суду оригінал розписки від 19.07.2021, зі змісту якої слідує, що ОСОБА_1 (позичальник) взяла в борг у ОСОБА_2 (позикодавець) грошові кошти у сумі 7200,00 доларів США, що еквівалентно 196500,00 гривень по курсу НБУ на 19.07.2021, які зобов`язалась повернути до 27.07.2021.
На час звернення до суду та розгляду справи у суді оригінал розписки про надання ОСОБА_1 коштів перебуває у позивача ОСОБА_2 , та міститься у матеріалах справи і був досліджений у судовому засіданні.
Оскільки відповідач у встановлений строк борг не сплатила, позивач звернувся з цим позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача, крім основного боргу у розмірі 196500,00 грн., також 3% річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 17642,28 грн. та інфляційних збитків в розмірі 85721,87 грн..
Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі N 642/4200/17 (провадження N 61-6492св19) зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі N 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Колегія суддів зазначає, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Такий висновок судів узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 червня 2022 року у справі N 344/17277/20.
Щодо посилання ОСОБА_1 про не врахування судом норми ст.65 СК України.
Відповідно до частин 1-3 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Положення цієї статті визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.
Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.
Такий договір створює обов`язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).
Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.
Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові ВС від 08.07.2019 року по справі № 524/4946/16-ц.
В наданому позивачем оригіналі розписки від 19.07.2021 року міститься підтвердження отримання коштів відповідачем зі строком повернення та датою отримання. (а.с.77).
Враховуючи викладене, а також те, що боргова розписка підтверджує факт укладення договору позики, а відтак і отримання коштів ОСОБА_1 та виникнення у неї обов`язку в їх поверненні, який ним в свою чергу не виконано, оскільки оригінал боргової розписки знаходився у позивача по справі, тому з сукупності вказаних підстав, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних, колегія суддів враховує наступне.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.
Як встановлено судом, відповідач порушив грошове зобов`язання, яке мало бути виконане в строк до 27 серпня 2021 року, що зумовило ОСОБА_2 звернутися до суду з позовом. 
Позивачем заявлено вимогу щодо стягнення з відповідача, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 27.08.2021 по 23.08.2024 року та інфляційних втрат.
Разом з тим, відповідно до пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
Відтак, позивачем не враховано вищевказаних перехідних положень ЦК України та протиправно здійснений розрахунок 3 % за період після 24 лютого 2022 року, а саме з 24 лютого 2022 року по 23.08.2024 року.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що за прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором підлягають нарахуванню 3% річних за період з 27 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року (196500грн * 182дн : 365дн = 2939,42 грн) у розмірі 2939,42 грн, та інфляційних втрат за договором позики від 19.07.2021р. з 27 серпня 2021 року по 23 лютого 2022 року (196500грн * 1,11365234-196500 = 22332,68 грн) у розмірі 22332,68 грн. 
Тому позовні вимоги щодо стягнення 3% та інфляційних втрат за період з 23 лютого 2022 року по 23 серпня 2024 року є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В цій частині позовних вимог ОСОБА_2 належить відмовити.
Оскільки висновки суду не відповідають вказаним нормам матеріального права, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів змінює рішення в частині суми стягнутих трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання та інфляційних збитків.
В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим і доводами скарги, які не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, не спростоване, а тому залишається без змін.
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката – Зольнікової Віти Олександрівни задовольнити частково.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2024 року змінити в частині суми стягнутих трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання та інфляційних збитків.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 19.07.2021 року , яка складається: з суми позики - 196 500,00 гривень 00 копійок, трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання в розмірі 2939,42 грн та інфляційних збитків в розмірі 22332,68 грн.
В задоволенні позовних вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 щодо стягнення 3% та інфляційних втрат за період з 23 лютого 2022 року по 23 серпня 2024 року відмовити.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 10 липня 2026 року.

Головуючий         В.Б. Яцина.

Судді колегії        Ю.М. Мальований.

О.Ю. Тичкова.