Провадження № 2/522/6685/26
Справа № 522/4827/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2026 року      м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси 
у складі: судді - Бондар В.Я.,
за участю секретаря судового засідання - Костинюк В.В.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьою особи: приватний нотаріус Носенко Олександр Володимирович, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання правочинів недійсними та визнання права власності на квартиру, 
ВСТАНОВИВ:
Позивач 26.03.2026 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьою особи: приватний нотаріус Носенко Олександр Володимирович, та просить:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 03.12.2007;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 10.09.2008;
- витребувати квартиру АДРЕСА_1 , з незаконного володіння ОСОБА_4 ;
- визнати право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.08.2007 позивачем було видано довіреність на ім`я ОСОБА_2 , якою надано повноваження представляти інтереси ОСОБА_1 , зокрема розпоряджатися, належною йому квартирою. 09.10.2007 позивач переніс інсульт, у зв`язку з чим перебував у тяжкому стані та проходив лікування, зокрема, за межами України. У цей період, а саме 03.12.2007 ОСОБА_2 , діючи як представник позивача уклав договір купівлі-продажу квартири на користь своєї сестри – ОСОБА_3 . Ціна відчуження квартири склала 40 000 грн, що є явно заниженою та не відповідає ринковій вартості нерухомості в центрі м.Одеси. Надалі, 10.09.2008 зазначена квартира була відчужена ОСОБА_4 . Позивач вказує, що квартира вибула з його володіння всупереч його волі. Довіритель здійснив відчуження квартири на користь пов`язаної особи за явно заниженою ціною, чим порушив права позивача. Представник діяв всупереч інтересам позивача, а тому спірні правочини є недійсними. ОСОБА_5 не є добросовісним набувачем, адже придбала майно після відчуження між пов`язаними особами, а обставини відчуження свідчать про недобросовісність. 
Ухвалою від 27.03.2026 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.
Ухвалою від 30.03.2026 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 04.05.2026.
У підготовчому засіданні 04.05.2026 розгляд справи відкладено на 10.06.2026, у зв`язку з неявкою учасників справи, адже ОСОБА_6 , яка діє на підставі довіреності, не є законним представником позивача чи адвокатом.
Ухвалою від 06.05.2026 задоволено заяву ОСОБА_1 про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Ухвалою від 06.05.2026 заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову залишені без задоволення.
Ухвалою від 10.06.2026 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 22.07.2026.
У судовому засіданні 22.07.2026 ОСОБА_1 до судового засідання в режимі відеоконференція не приєднався, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 05.08.2026.
Ухвалою від 03.08.2026 забезпечено участь ОСОБА_1 в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
У судовому засіданні 05.08.2026 суд відмовив у задоволені клопотання позивача про витребування доказів. ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов.
У судове засідання не з`явилися відповідачі та третя особа, повідомлялися про час, дату та місце судового розгляду у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Однак, позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні 05.08.2026 заперечував проти заочного розгляду справи, тому суд не перейшов до заочного розгляду справи. 
Згідно ч.1 ст.244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Після дослідження доказів, проведення судових дебатів, суд перейшов до стадії ухвалення рішення та оголосив, що проголошення рішення відбудеться 17.08.2026 о 13:15 год.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 02 серпня 2006 року ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 01.12.2006 та договір купівлі-продажу від 02.08.2006, зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В. за №4763 (а.с.18, 19-20).
ОСОБА_1 06 серпня 2007 року уповноважив ОСОБА_2 бути його представником як власника квартири під АДРЕСА_1 , зокрема з питань пов`язаних з відчуженням (продажем) вищевказаної нерухомості, про що вказано у довіреності зареєстрованій в реєстрі за №2663 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Барба В.О., яка видана строком на 3 роки (а.с.21).
ОСОБА_2 діючи в інтересах ОСОБА_1 03 грудня 2007 року уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу нерухомого майна за яким ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , про що вказано у договорі купівлі-продажу нерухомого майна, який зареєстрований в реєстрі за №2624 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. (а.с.27-30).
10 вересня 2008 року ОСОБА_3 продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , що вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого в реєстрі за №5085 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. (а.с.33-35).
Постановою Одеського апеляційного суду від 10 березня 2026 року у справі №522/11848/17 залишено без змін заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 31 березня 2025 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу. Відмова у задоволенні позову мотивована обранням позивачем неналежного та неефективного способу захисту (а.с.36-44).
Разом з тим, постановою Одеського апеляційного суду від 09 грудня 2025 року у справі №522/21705/15-ц змінено в мотивувальній частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2017 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу 03 грудня 2007 року за реєстровим номером 2624. Колегія суддів апеляційного суду відмовила у задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не доведено ознак фіктивності договору купівлі-продажу квартири від 03 грудня 2007 року між ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 06 серпня 2007 року, та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. за реєстровим № 2624, а також порушення цим правочином законних прав ОСОБА_1 .
Постанова Одеського апеляційного суду набрала законної сили 09 грудня 2025 року, однак ухвалою Верховного Суду від 20.07.2026 відкрито касаційне провадження.
Згідно п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Відтак, провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 03.12.2007 підлягає закриттю, адже постановою Одеського апеляційного суду у справі №522/21705/15-ц від 09 грудня 2025 року, яка набрала законної сили, вирішено питання позовних вимог про визнання цього ж договору купівлі-продажу від 03.12.2007 недійсним.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10.09.2008 та витребування квартири та визнання права власності, суд зазначає наступне.
З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_4 є власником квартир АДРЕСА_1 станом на час розгляду справи.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.
Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 753/5090/20 викладено висновок про те, що "особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача".
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Отже, у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.
Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19).
За обставин справи ОСОБА_2 діючи на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1 продав квартиру ОСОБА_3 , яка в свою чергу відчужила квартиру ОСОБА_4 .
Мотивуючи позовні вимоги позивач вказує, що довіритель діяв не в інтересах позивача та продав квартиру поза його волею.
Дійсно з 09.10.2007 по 26.10.2007 ОСОБА_1 був госпіталізований з діагнозом гостре порушення мозкового кровообігу (а.с.7).
На підтвердження доводів про подальше лікування закордоном позивачем доказів представлено не було.
У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 638/5304/21 викладено висновок про те, що "власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника".
Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.
Отже, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10.09.2008 задоволенню не підлягають у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту.
Такого ж висновку щодо неналежності способу захисту дійшов Верховний Суд у постанові від 27 березня 2024 року при розгляді справи №127/7331/21.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
На підтвердження доводів про те, що ОСОБА_2 діяв всупереч волі довірителя ОСОБА_1 , останній належних доказів такому не надав. Не підтвердив і своє перебування у тяжкому стані саме на час укладення договору купівлі-продажу від 03.12.2007.
Крім того, безпідставними є доводи про те, що квартиру відчужена за заниженою ціною, адже вартість квартири у розмірі 40 000 грн також визначена у договорі від 02.08.2006 за яким ОСОБА_1 набув на неї право власності.
Вартість квартири у розмірі 40 000 грн визначена всіма трьома договорами купівлі-продажу, які містять в матеріалах справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №522/7636/14-ц викладено висновок про те, що "право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті). За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)".
ОСОБА_4 купила кватиру 10.09.2008 на підставі договору купівлі-продажу та володіє нею до сих пір, протягом майже 18 років. Договір купівлі-продажу укладений з ОСОБА_3 , яка була власником квартири 9 місяців.
Підстав вважати ОСОБА_4 недобросовісним набувачем суду не представлено.
Верховний Суд у постанові від 08 липня 2026 року при розгляді справи №354/419/16-ц наголосив на тому, що правові наслідки недобросовісності не можуть ґрунтуватися на припущеннях чи суб`єктивних твердженнях позивачів, а сам факт придбання відповідачем майна у особи, яка володіла ним короткий проміжок часу, не свідчить про обізнаність покупця з можливими дефектами волі попередніх власників у ланцюжку правочинів.
Згода ОСОБА_1 на відчуження квартири була висловлена його представником. Позивачем не надано суду доказів того, що на момент вчинення правочину, довіреність ОСОБА_1 була відкликана, чи визнана недійсною. 
Схожа позиція щодо згоди на відчуження квартири, яка висловлена представником, який діяв на підставі не відкликаної довіреності викладена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі №442/5872/21.
У суду відсутні підстави вважати, що продавці діяли недобросовісно.
Окрім того, як вказано у постанові Одеського апеляційного суду від 10.03.2026 у справі №522/11848/17, дійсність довіреності на підставі якої діяв ОСОБА_2 була предметом судових розглядів, вона не була спростована судовими рішеннями у справах: 522/7610/17, №522/161/19, №522/18937/19 (відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання довіреності недійсною).
Тож, відсутність волі ОСОБА_1 на продаж квартири спростована матеріалами справи.
Суд вважає, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем майна.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07).
За встановлених обставин, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , який не доказав недобросовісність набувача майна ОСОБА_4 , яка майже 18 років є власником спірної квартири та не доказав, що його представник діяв поза його волею.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на вищевикладене, відсутні підстави наводити доводи іншим аргументам учасників справи.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьою особи: приватний нотаріус Носенко Олександр Володимирович в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 03.12.2007.
Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 ), за участі третьою особи: приватний нотаріус Носенко Олександр Володимирович (м.Одеса, вул. Преображенська, буд.35-а, оф.2), про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання правочинів недійсними та визнання права власності на квартиру – залишити без задоволення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складено 17 серпня 2026 року.

Суддя:        В.Я. Бондар