| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/38381/24 Суддя (судді) першої інстанції: Жукова Є.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя  Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кравченко Є.Д.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області  про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 28.05.2024 № 104650018201, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до стажу роботи за Списком № 2 періоди роботи з 17.11.1994 по 22.02.2000 у Київській обласній психіатричній лікарні № 1, з 24.02.2000 по 31.08.2003, з 09.12.2003 по 14.10.2005, з 04.11.2009 по 16.11.2010 та з 01.03.2016 по 30.06.2016 в облтубдиспансері м. Боярка і Комунальному закладі Київської обласної ради "Київський обласний протитуберкульозний диспансер", з 12.10.2016 по 26.04.2017 у Київській міській психоневрологічній лікарні № 3, а також у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення", та зобов`язати цей орган призначити пенсію за віком з 54 років.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 28.05.2024 № 104650018201; зобов`язано цей орган зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 17.11.1994 по 22.02.2000 у Київській обласній психіатричній лікарні № 1, з 24.02.2000 по 31.08.2003, з 09.12.2003 по 14.10.2005, з 04.11.2009 по 16.11.2010 та з 01.03.2016 по 30.06.2016 у протитуберкульозному диспансері, з 12.10.2016 по 26.04.2017 у Київській міській психоневрологічній лікарні № 3 та повторно розглянути заяву від 20.05.2024 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з урахуванням висновків суду; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що пенсія за віком на пільгових умовах за Списком № 2 призначається відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після досягнення 55 років, тоді як на дату звернення позивачці виповнилося 54 роки 6 місяців. Апелянт також зазначає, що періоди роботи за довідками від 01.02.2024 № 11 та від 13.05.2024 № 50 не можуть бути зараховані до пільгового стажу, оскільки у них не зазначено чинні Списки за відповідні періоди роботи, як того вимагає пункт 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2. На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував зазначених обставин і вимог законодавства, що призвело до неповного з`ясування обставин справи та безпідставного задоволення позову, а ухвалене рішення може спричинити незаконні витрати державного бюджету. Водночас відповідач вказує, що надав суду першої інстанції всі необхідні докази правомірності свого рішення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
02 лютого 2026 року до суду надійшов відзив представника позивачки на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що вік набуття права на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 для жінок становить 50 років згідно з пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, трудова книжка позивачки містить належні записи щодо всіх спірних періодів, уточнюючі довідки містять посилання на розділи і підрозділи Списку № 2, а перевірка достовірності виданих документів покладена на пенсійний орган, який своїм правом не скористався.
Колегія суддів, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, встановила такі обставини.
ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . За записами трудової книжки серії НОМЕР_1 вона працювала: з 17.11.1994 по 22.02.2000 у Київській обласній психіатричній лікарні № 1 на посаді санітарки; з 24.02.2000 по 31.08.2003 та з 09.12.2003 по 14.10.2005 в облтубдиспансері м. Боярка на посадах палатної санітарки, молодшої медичної сестри та молодшої сестри медичної торакального відділення; з 04.11.2009 по 16.11.2010 і з 01.03.2016 по 30.06.2016 у Комунальному закладі Київської обласної ради "Київський обласний протитуберкульозний диспансер" на посаді молодшої медичної сестри; з 12.10.2016 по 26.04.2017 у Київській міській психоневрологічній лікарні № 3 на посаді молодшої медичної сестри палатного відділення № 6 сестринського догляду.
20.05.2024 позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. За принципом екстериторіальності заяву розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, яке рішенням від 28.05.2024 № 104650018201 відмовило у призначенні пенсії. У цьому рішенні орган зазначив, що вік заявниці становить 54 роки 6 місяців, страховий стаж - 20 років 10 місяців 5 днів, з урахуванням кратності за статтею 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" - 29 років 7 місяців 9 днів, а пільговий стаж - 0 років 0 місяців 0 днів. Єдиним мотивом незарахування пільгових періодів орган назвав те, що у довідках від 13.05.2024 № 50 та від 01.02.2024 № 11 "посилання повинне бути на чинний список (виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах) у період якого здійснювалась трудова діяльність".
До заяви та до позовної заяви позивачка додала довідку про підтвердження наявного трудового стажу від 01.02.2024 № 11, якою підтверджено роботу з 17.11.1994 по 22.02.2000 у Київській обласній психіатричній лікарні № 1 за посадою молодшої медсестри палатної психіатричного відділення тривалістю 5 років 3 місяці 5 днів з віднесенням цієї роботи до Списку № 2, розділ XXIV, підрозділ 24в, код 3231; довідку від 13.05.2024 № 50, якою підтверджено пільгові періоди роботи з 24.02.2000 по 31.08.2003, з 09.12.2003 по 14.10.2005, з 04.11.2009 по 16.11.2010 та з 01.03.2016 по 30.06.2016 загальною тривалістю 6 років 8 місяців 27 днів з віднесенням до Списку № 2, розділ XXIV, підрозділ 4, підпункт 1, код КП 5132; довідку від 13.05.2024 № 49 та довідку про перейменування і реорганізацію підприємства від 13.05.2024 № 51. Крім того, надано накази про атестацію робочих місць та про затвердження права на пільгове пенсійне забезпечення: по Київській обласній психіатричній лікарні № 1 від 13.10.1993 № 97-К і від 20.08.1996 № 200-К, по Київському обласному спеціалізованому психіатрично-наркологічному медичному об`єднанню від 26.03.1999 № 38, від 30.10.2002 № 312-П, від 01.11.2002 № 315-П і від 25.09.2007 № 295-П, висновки державної експертизи умов праці від 18.02.2003 № 19 та від 26.09.2007 № 116, а по облтубдиспансеру і його правонаступнику - накази від 25.08.1997 № 2, від 25.01.2001 № 10-с, від 14.04.2006 № 22 а-с, від 14.04.2011 № 39-с і від 13.04.2016 № 15-АД.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Щодо доводів апеляційної скарги, в частині необхідності достгнення пенсійного віку в 55 років колегія суддів зазначає таке.
Пунктом 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV встановлено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Водночас згідно з пунктом "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII у редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Пунктом 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII, визнано неконституційними, а пунктом 2 резолютивної частини - такими, що втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення. Пунктом 3 резолютивної частини цього Рішення встановлено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.
Отже, з 23 січня 2020 року два закони одночасно і по-різному врегульовують вік набуття права на пенсію за Списком № 2: Закон № 1788-XII з урахуванням Рішення № 1-р/2020 визначає його для жінок у 50 років, Закон № 1058-IV - у 55 років. 
Спосіб подолання цієї колізії визначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 листопада 2021 року при перегляді рішення у зразковій справі № 360/3611/20, дійшовши висновку про застосування норм Закону № 1788-XII з урахуванням Рішення № 1-р/2020 як найбільш сприятливих для особи. Такий підхід ґрунтується на правовому висновку, сформульованому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Разом з тим застосування пункту "б" статті 13 Закону № 1788-XII не є автоматичним і залежить від часу набуття пільгового стажу. 
У постанові від 16 червня 2025 року у справі № 200/4104/24 Верховний Суд зазначив: "якщо особа, яка звертається з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, працювала на посадах, передбачених Списком № 2 до 01.04.2015, то підлягають застосуванню норми статті 13 Закону № 1788 в редакції до внесення змін Законом № 213". Цей критерій конкретизовано у постанові від 10 червня 2026 року у справі № 380/1208/25, в якій Верховний Суд зазначив: "застосування статті 13 Закону №1788-XII у редакції до внесення змін Законом №213-VIII можливе щодо осіб, які до 01 квітня 2015 року не лише працювали на відповідних посадах, а й набули необхідний пільговий стаж за Списком №2".
Позивачка цей критерій виконує - пільговий стаж, підтверджений довідкою від 01.02.2024 № 11, становить 5 років 3 місяці 5 днів і повністю набутий до 01.04.2015. Пільговий стаж, підтверджений довідкою від 13.05.2024 № 50, становить 6 років 8 місяців 27 днів, з яких на період після 01.04.2015 припадає лише 4 місяці роботи з 01.03.2016 по 30.06.2016. Таким чином, станом на 01.04.2015 позивачка набула 11 років 8 місяців 2 дні пільгового стажу за Списком № 2, що перевищує необхідні 10 років. Стаж роботи позивачки становить 20 років 10 місяців 5 днів, а з урахуванням кратності за статтею 60 Закону № 1788-XII - 29 років 7 місяців 9 днів, тобто перевищує необхідні 20 років за будь-якого варіанту обчислення. Вік позивачки на дату звернення 20.05.2024 становив 54 роки 6 місяців 13 днів і перевищував 50 років.
А отже, довід апелянта про недосягнення позивачкою пенсійного віку побудований на застосуванні того закону, який у спірних правовідносинах застосуванню не підлягає, і є безпідставним.
Щодо просилання апелянта на дефекти уточнюючих довідок - колегія суддів зазначає таке.
Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка; за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Відповідно до пункту 20 цього Порядку у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників; у довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Наведений перелік реквізитів уточнюючої довідки є вичерпним і не містить вимоги зазначати саме ту редакцію Списку, яка була чинною в період виконання роботи. 
Довідка від 01.02.2024 № 11 містить посилання на Список № 2, розділ XXIV, підрозділ 24в, код 3231, довідка від 13.05.2024 № 50 - на Список № 2, розділ XXIV, підрозділ 4, підпункт 1, код КП 5132; обидві довідки містять періоди роботи, посади, характер роботи та перелік первинних документів, на підставі яких вони видані. Вимоги пункту 20 Порядку № 637 роботодавцями виконані.
Пункт 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383, на який посилається апелянт, спростовує його ж позицію. Цією нормою встановлено: "При визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року". Ця норма адресована органу, який визначає право на пенсію, а не роботодавцю, який видає довідку, і прямо приписує зараховувати весь період роботи незалежно від дати внесення посади чи професії до Списків. Єдиною умовою зарахування періодів після 21 серпня 1992 року є підтвердження права результатами атестації робочих місць за умовами праці. Вимога застосовувати Списки, чинні на період роботи особи, адресована тому самому органу і реалізується ним самостійно за відомостями про посаду, характер виконуваної роботи та результати атестації робочих місць; обов`язку роботодавця відтворити в тексті довідки редакцію Списку ця норма не встановлює, а перелік реквізитів уточнюючої довідки, наведений у пункті 20 Порядку № 637, є вичерпним.
Пунктом 10 Порядку № 383 передбачено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку № 637. Відповідно до пункту 4.3 Порядку № 383 у разі підтвердження цього права за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.97, до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи із шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років.
Матеріали справи ці умови підтверджують. У Київській обласній психіатричній лікарні № 1 першу атестацію проведено наказом від 13.10.1993 № 97-К, тобто до 21.08.1997, а наступні - наказами від 20.08.1996 № 200-К, від 26.03.1999 № 38, від 30.10.2002 № 312-П, від 01.11.2002 № 315-П та від 25.09.2007 № 295-П, якими до Списку № 2, розділ XXIV, віднесено сестер медичних і молодших медсестер, у тому числі молодших медсестер-ванниць і буфетниць, психіатричного профілю. В облтубдиспансері та у його правонаступнику право на пільгове пенсійне забезпечення молодшого медичного персоналу за Списком № 2, розділ XXIV, затверджено наказами від 25.08.1997 № 2, від 25.01.2001 № 10-с, від 14.04.2006 № 22 а-с, від 14.04.2011 № 39-с та від 13.04.2016 № 15-АД. П`ятирічні періоди, обчислені за пунктом 4.3 Порядку № 383 від дат видання цих наказів, перекривають кожен зі спірних періодів роботи позивачки без розриву.
Верховний Суд неодноразово визначав співвідношення трудової книжки та уточнюючої довідки як доказів пільгового стажу. 
У постанові від 12 лютого 2026 року у справі № 120/2002/23 Верховний Суд зазначив: "Значення трудової книжки, як основного документа, що підтверджує пільговий стаж роботи, встановлено статтею 62 Закону № 1788-ХІІ, і будь-які підзаконні нормативно-правові акти, які суперечать цьому положенню, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин". Подібний висновок викладено у постанові від 17 вересня 2025 року у справі № 300/6565/23, в якій Верховний Суд визнав, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а відповідальною за правильність і повноту ведення трудових книжок є не працівник, а керівник підприємства або уповноважена ним особа.
Трудова книжка позивачки серії НОМЕР_1 містить записи щодо всіх спірних періодів роботи, дефектів вчинення цих записів апелянт не наводить і на них не посилається. Уточнюючі довідки в такій ситуації є додатковим, а не єдиним доказом, і претензії до формулювань у них не спростовують ані факту роботи на посадах, віднесених до Списку № 2, ані факту проведення атестації робочих місць. Позивачка не наділена жодними повноваженнями щодо змісту довідок, які видає роботодавець, щодо ініціювання, проведення чи оформлення результатів атестації робочих місць. Покладення на неї негативних наслідків формулювань, обраних роботодавцем, суперечить правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 520/15025/16-а про те, що відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не на працівника.
А отже, довід апелянта про дефектність довідок від 01.02.2024 № 11 і від 13.05.2024 № 50 є формальним і не утворює законної підстави для відмови у зарахуванні пільгового стажу.
Щодо посилання апелянта на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи - колегія суддів зазначає, що апелянт не назвав жодної обставини, яка залишилася б недослідженою. Натомість саме пенсійний орган не вчинив дій, які закон вимагає від нього за наявності сумнівів у документах.
Відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. Аналогічне повноваження закріплено частиною першою статті 101 Закону № 1788-XII. 
Доказів звернення до роботодавців або їх правонаступників за уточненням чи перевіркою довідок матеріали справи не містять. Сумнів органу, не перевірений у визначений законом спосіб, підставою для відмови у призначенні пенсії бути не може.
При цьому, розглядаючи доводи апелянта, колегія суддів зазначає, що бюджетні наслідки виконання судового рішення не належать до підстав для скасування судового рішення, визначених статтями 317 і 320 Кодексу адміністративного судочинства України, і правового значення для перевірки законності рішення суду першої інстанції не мають.
Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Наданими доказами апелянт підтвердив лише зміст власного рішення та обраний ним мотив відмови, однак не довів відповідності мотиву пункту 3 Порядку № 383 і пункту 20 Порядку № 637, на які сам послався. А отже, тягар доказування правомірності рішення від 28.05.2024 № 104650018201 апелянт не виконав.
Обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права колегія суддів визнає належним. Суд не призначив пенсію замість пенсійного органу, а зобов`язав його зарахувати періоди роботи до пільгового стажу і повторно розглянути заяву від 20.05.2024 з урахуванням висновків суду. Питання про наявність усієї сукупності умов для призначення пенсії та про дату, з якої пенсія має бути призначена, вирішує орган, що призначає пенсію, під час повторного розгляду заяви. Правильним є і визначення органу, на який покладено обов`язок: заяву позивачки за принципом екстериторіальності розглянуло по суті та рішення за нею ухвалило Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, а Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області рішення про відмову не приймало. Подібний підхід застосував Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2024 року у справі № 320/10744/21, визнавши належним відповідачем саме той територіальний орган Пенсійного фонду України, який був визначений за принципом екстериторіальності та ухвалив рішення за заявою.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав оцінку кожному аргументу сторін та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до незгоди з правовою оцінкою обставин, наданою цим судом.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
Є.Д. Кравченко

(Повний текст постанови суду виготовлено 20 серпня 2026 року)