ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/2663/26
11 вересня 2026 року | м.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Подлісної І.М. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо застосування до виплати пенсії ОСОБА_1 постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 "Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень";
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо виплати ОСОБА_1 з 01.02.2026 пенсії у попередньому розмірі замість перерахованого на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 у справі №500/3951/25 розміру 21906,56 грн.;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.02.2026 у перерахованому розмірі 21906,56 грн без застосування постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821, з урахуванням раніше виплачених сум та подальших передбачених законом змін розміру пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області виплатити ОСОБА_1 без застосування постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 заборгованість з пенсійних виплат, нараховану та/або обліковану на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 у справі №500/3951/25, зокрема суму доплати за період з 01.02.2023 по 31.01.2026 у розмірі 161733,21 грн та інші невиплачені суми, що станом на 01.04.2026 обліковані відповідачем як залишок невиплачених коштів у розмірі 172720,50 грн, з урахуванням фактично проведених виплат.
В обґрунтування позову зазначено, що дії відповідача, які полягають в обмеженні з 01.02.2026 розміру пенсії ОСОБА_1 із застосуванням постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 року №821, є протиправними та такими, що порушують право на пенсійне забезпечення.
Ухвалою суду від 04.05.2026 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов, а позивачеві - відповідь на відзив.
Відповідач 08.05.2026 подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого виклав свої заперечення проти позову, зазначивши, що на виконання рішення суду від 28.07.2025 у справі №500/3951/25 позивачу проведено перерахунок пенсії та визначено заборгованість у розмірі 172720,50 грн. Водночас відповідач вважає правомірним застосування до пенсії позивача обмежень при її виплаті, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821, якою визначався порядок виплати пенсій, перерахованих на виконання судових рішень, та зазначає, що виплата заборгованості здійснюється в межах бюджетних асигнувань. У зв`язку з цим відповідач вважає свої дії щодо виплати пенсії з урахуванням установлених обмежень правомірними та просить у задоволенні позову відмовити.
У відповіді на відзив позивачем викладені доводи, які за своєю суттю аналогічні мотивам, викладеним у позовній заяві.
Позивачем 22.06.2026 надіслано до суду додаткові пояснення у справі та 14.07.2026 - клопотання про прискорення розгляду справи.
Ухвалою суду від 27.07.2026 продовжено строк розгляду справи на 2 місяці.
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Згідно зі статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Справа розглянута з урахування періоду перебування головуючої судді у основній щорічній плановій відпустці.
Суд, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , перебуваю на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію відповідно до Закону України від 09.04.1992 №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". 
Позивач має статус особи з інвалідністю внаслідок війни та статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідними посвідченнями. Спір стосується соціального захисту та фактичної виплати пенсії, перерахованої на виконання судового рішення. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 видав довідку від 16.04.2025 №11/1/5610 про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2023 для перерахунку його пенсії. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 у справі №500/3951/25, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2025, позов було задоволено повністю. Суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо неперерахунку пенсії на підставі довідки від 16.04.2025 №11/1/5610 та зобов`язав відповідача здійснити перерахунок і виплату пенсії з 01.02.2023 на підставі цієї довідки з урахуванням раніше виплачених сум. 
Постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2025 набрала законної сили з дати її прийняття, тому рішення у справі №500/3951/25 є обов`язковим до виконання. 
Листом від 13.03.2026 №3567-3286/Г-02/8-1900/26 Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повідомило, що на виконання рішення суду проведено перерахунок пенсії з 01.02.2023, а розмір пенсії після перерахунку з 01.02.2026 становить 21906,56 грн. 
Також відповідач повідомив, що нарахована доплата за період з 01.02.2023 по 31.01.2026 становить 161733,21 грн. Водночас у цьому ж листі відповідач прямо зазначив, що виплата пенсії проводиться в попередньому розмірі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821. Тобто відповідач визнав новий належний розмір пенсії, але фактично не виплачує мені пенсію у цьому розмірі. Крім того, у листі від 13.03.2026 №3567-3286/Г-02/8-1900/26 відповідач зазначив, що частина нарахованої доплати пенсії в сумі 103,00 грн включена у додаткову відомість лютого 2026 року, а також частина поточної виплати в сумі 581,98 грн. 
Отже, із нарахованої доплати 161733,21 грн та належної поточної пенсії у розмірі 21906,56 грн відповідач фактично здійснює лише часткові виплати, залишаючи основну суму невиплаченою. 
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.04.2026 у справі №500/3951/25 відмовлено в задоволенні заяви про встановлення судового контролю. При цьому суд зазначив, що дії пенсійного органу щодо виплати пенсії з урахуванням постанови КМУ №821 не були предметом розгляду у справі №500/3951/25, вчинені вже після прийняття рішення суду та можуть бути предметом окремого позову. Зі змісту ухвали від 20.04.2026 також вбачається, що відповідач повідомив суд про залишок невиплачених коштів за період з 01.02.2023 по 31.03.2026 у сумі 172720,50 грн, який відповідач планує виплачувати надалі лише після виділення коштів та з урахуванням постанови КМУ №821. 
Отже, предмет цього позову не є тотожним предмету справи №500/3951/25. У попередній справі вирішувалось питання протиправної відмови у перерахунку пенсії. У цій справі оскаржуються нові дії відповідача після набрання законної сили рішенням суду: застосування постанови КМУ №821 до пенсії, виплата пенсії в попередньому розмірі замість перерахованого розміру 21906,56 грн та невиплата облікованої заборгованості.
Вважаючи, що відповідачем протиправно виплачено позивачу пенсію з 01.02.2026 року з урахуванням розміру пенсії згідно постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (далі по тексту - Указ №64/2022), у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Відтак, суд доходить висновку, що в період дії в Україні воєнного стану, введеного Указом №64/2022, не обмежується конституційне право громадян на соціальний захист, передбачене статтею 46 Конституції України.
У Рішенні від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що в Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004). Організаційно-правові та економічні заходи, спрямовані на забезпечення належного соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей пов`язані не з втратою працездатності, безробіттям або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю виконуваних ними обов`язків щодо забезпечення однієї з найважливіших функцій держави - захисту суверенітету, територіальної цілісності України (частина перша статті 17 Основного Закону України). Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 17 березня 2004 року №7-рп/2004). Заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, у зв`язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом визначає Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ).
Закон №2262-ХІІ є спеціальним законом, який регулює правовідносини в сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі.
Згідно преамбули вказаного Закону, останній визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державному бюро розслідувань, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Закон має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.
Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Приписами ч.1 та ч.3 ст. 1-1 Закону №2262-ХІІ визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Отже, суд доходить висновку, що умови і норми пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за Законом №2262-ХІІ, визначаються виключно Законами України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими саме відповідно до цих законів.
"Обчислення пенсії" особам, які мають право на пенсію за Законом №2262-ХІІ визначено розділом V (статті 43-47) Закону №2262-ХІІ, а "Виплата пенсій" та "Порядок перерахунку пенсій" - розділами VII (статті 52-62) та VIII (статті 63-66) Закону №2262-ХІІ відповідно.
При цьому, приписами ст. 30 Закону України "Про Державний бюджет України на 2026 рік" від 03.12.2025 № 4695-IX установлено, що у 2026 році у період дії воєнного стану в Україні пенсії, призначені (перераховані) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", Про прокуратуру", Про статус народного депутата України", Про Національний банк України", Про Кабінет Міністрів України", Про дипломатичну службу", Про службу в органах місцевого самоврядування", Про судову експертизу", Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", Про наукову і науково-технічну діяльність", Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України" (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), розмір яких (пенсійної виплати) перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення коефіцієнтів у розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.
Судом встановлено, що з 01.02.2026 року пенсія позивача становить 21906,56 грн. Однак виплата пенсії проводиться в попередньому розмірі відповідно до норм Постанови КМУ від 14.07.2025 №821.
На виконання зазначеного рішення суду нарахована доплата в сумі 161733,21 грн. за період з 01.02.2023 по 31.01.2026, яка обліковується в автоматизованій базі даних обробки пенсійної документації.
Суд зазначає, що такий перерахунок і виплата пенсії не пов`язані із збільшенням рівня грошового забезпечення, наданням передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиттям на державному рівні заходів, спрямованих на соціальний захист, а також із забезпеченням єдності умов та норм пенсійного забезпечення осіб, які мають право на пенсію за Законом №2262-ХІІ.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 затверджено Порядок здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень (далі - Порядок №821), яким визначено механізм здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень, зокрема, за період, що передує даті набрання чинності рішенням суду, за джерелами їх виплати (фінансування) (п. 1 Порядку №821).
Пунктом 2 Порядку №821 регламентовано, що перераховані пенсії за рішенням суду - сума пенсії або щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації пенсії, доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, щомісячної доплати до пенсії, адресної допомоги до пенсійної виплати та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), визначена як різниця між розміром призначеної/перерахованої на виконання судового рішення суми виплати та визначеним органом Пенсійного фонду України розміром, з урахуванням положень нормативно-правових актів.
Згідно з пунктами 5, 8 Порядку №821 виплати нарахованих на виконання рішень суду сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) за минулий час проводяться щомісяця одержувачам, яких включено до переліку станом на 1 число місяця, що передує місяцю, в якому здійснюється виплата. На забезпечення таких виплат щомісяця спрямовується частина бюджетних асигнувань відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету Пенсійного фонду України на відповідну мету в межах коштів, передбачених бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік.
Видатки на виплату перерахованих пенсій за рішенням суду здійснюються в межах бюджетних асигнувань відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету Пенсійного фонду України на відповідну мету, які передбачені бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, одержувачам, яких включено до переліку станом на 1 число місяця, що передує місяцю, в якому здійснюється виплата.
Для забезпечення виплат за рішеннями суду, передбачених пунктами 5 і 6 цього Порядку, виплата пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) проводиться в сумі, що визначається пропорційно виділеним на зазначені цілі бюджетним асигнуванням відповідно до розпису державного бюджету/помісячного розпису доходів і видатків бюджету Пенсійного фонду України, які передбачені бюджетом Пенсійного фонду України на відповідний рік, але не більшій від належної до виплати суми, що обліковується в переліку.
Невиплачені протягом поточного бюджетного періоду суми нарахованих на виконання рішень суду сум пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці) за минулий час і перерахованих пенсій за рішенням суду виплачуються в наступному бюджетному періоді в межах встановлених бюджетних асигнувань у порядку, передбаченому пунктами 5-7 цього Порядку.
Аналіз наведеного дає суду підстави дійти до висновку, що Порядком №821 врегульовано механізм виплати нарахованої (перерахованої) пенсії на виконання рішення суду.
У цьому контексті слід звернути увагу на те, що після набрання рішенням законної сили право особи на перераховану пенсію вже не є просто елементом загальної соціальної політики держави, оскільки воно трансформується у конкретизоване, індивідуалізоване і підтверджене судом суб`єктивне право вимоги до держави.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод задекларовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Верховний Суд у постанові від 23.12.2021 у справі №480/4737/19 та від 08.02.2022 у справі №160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Засада ефективності захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві знайшла своє безпосереднє закріплення у положеннях КАС України.
Отже, аналіз положень КАС України дає підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном “ефективне правосуддя”, що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Вищезазначені висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 18.10.2018 у справах №822/584/18, №806/1316/18, від 23.11.2018 у справі №826/8844/16 та від 20.12.2018 у справі №524/3878/16-а.
Судом встановлено, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 у справі № 500/3951/25, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.12.2025, позов було задоволено повністю. Суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо неперерахунку пенсії на підставі довідки від 16.04.2025 №11/1/5610 та зобов`язав відповідача здійснити перерахунок і виплату пенсії з 01.02.2023 на підставі цієї довідки з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання рішення суду проведено перерахунок пенсії з 01.02.2023, а розмір пенсії після перерахунку з 01.02.2026 становить 21906,56 грн. 
Також відповідач повідомив, що нарахована доплата за період з 01.02.2023 по 31.01.2026 становить 161733,21 грн. Водночас у цьому ж листі відповідач прямо зазначив, що виплата пенсії проводиться в попередньому розмірі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821. Тобто відповідач визнав новий належний розмір пенсії, але фактично не виплачує мені пенсію у цьому розмірі. Крім того, у листі від 13.03.2026 №3567-3286/Г-02/8-1900/26 відповідач зазначив, що частина нарахованої доплати пенсії в сумі 103,00 грн включена у додаткову відомість лютого 2026 року, а також частина поточної виплати в сумі 581,98 грн. 
Отже, із нарахованої доплати 161733,21 грн та належної поточної пенсії у розмірі 21906,56 грн відповідач фактично здійснює лише часткові виплати, залишаючи основну суму невиплаченою. 
Водночас за результатами аналізу положень Порядку №821, суд зауважує, що зазначеними положеннями змінюється сама природа судового захисту, оскільки надає категорії “перераховані пенсії за рішенням суду” не суто обліково-інформаційного значення, а наділяє її практичним та функціональним навантаженням, позаяк вона використовується не для обліку вже належних до виплати сум, а для відокремлення їх від звичайної пенсійної виплати і підпорядкування спеціальному режиму часткової, відстроченої та асигнувально залежної виплати.
У означений спосіб, фактично, судове рішення перестає бути ефективним способом поновлення порушеного права і спір фактично не вирішується остаточно, оскільки особа навіть довівши в судовому порядку порушення пенсійним органом свого права на отримання пенсії у належному, законодавчо визначеному розмірі, надалі невизначений час очікує, коли держава визнає фінансову можливість це право реалізувати.
Такий підхід прямо суперечить позиції Конституційного Суду України стосовно того, що виконання судового рішення не може бути ілюзорним або надмірно відкладеним.
Одночасно у цьому контексті, суд вважає за доцільне наголосити, що Кабінетом Міністрів України раніше вже приймався схожий порядок, а саме постанова Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649 “Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду”, якою було затверджено Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, який, як в ньому зазначено, визначає механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету (далі - Порядок № 649).
Проаналізувавши зміст Порядку №649 та Порядку №821, суд зазначає, що мета окреслених нормативно-правових актів є аналогічною.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2019 у справі №640/5248/19 визнано протиправним та скасовано Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.11.2019 змінено шляхом викладення пункту 2 його резолютивної частини у наступній редакції:
“Визнати протиправними та нечинними пункти 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649 “Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду”.
Згадане рішення переглянуто судом касаційної інстанції та постановою Верховного Суду від 26.05.2021 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.11.2019, з урахуванням внесених апеляційним судом змін, та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 у справі №640/5248/19 залишено без змін.
Суд у межах цієї справи констатував, що законодавець делегував Уряду повноваження на забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту, але не надавав Уряду повноважень щодо встановлення механізму виконання судових рішень, які набрали законної сили, оскільки такий механізм визначений, як вже зазначалось судом Законом України “Про виконавче провадження” та Законом України “Про гарантії держави щодо виконання судових рішень”, а обов`язковість виконання судових рішень визначена Конституцією України та Законом України “Про судоустрій та статус суддів”.
Також судом встановлено, що в провадженні Київського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа №320/51895/25 за позовом фізичної особи до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та нечинними пункти 1, 2, 3 постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 “Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці).
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2026 у справі №320/51895/25, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.06.2026, визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 “Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень”.
Відповідно до частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Таким чином, 08.06.2026 рішення Київського окружного адміністративного суду у справі №320/51895/25 набрало законної сили.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Щодо зобов`язання ГУ ПФУ у Тернопільській області виплатити ОСОБА_1 без застосування постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 заборгованість з пенсійних виплат, нараховану та/або обліковану на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 у справі №500/3951/25, зокрема суму доплати за період з 01.02.2023 по 31.01.2026 у розмірі 161733,21 грн та інші невиплачені суми, що станом на 01.04.2026 обліковані відповідачем як залишок невиплачених коштів у розмірі 172720,50 грн, з урахуванням фактично проведених виплат, то суд вважає, що заявлені позовні вимоги є передчасними та на момент звернення до суду право позивача в цій частині порушено не було.
За вказаних обставин, враховуючи положення частини другої статті 9 КАС України, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а тому позов належить задовольнити частково.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо застосування до виплати пенсії ОСОБА_1 постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 №821 "Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень".
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо виплати ОСОБА_1 з 01.02.2026 пенсії у попередньому розмірі замість перерахованого на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 у справі №500/3951/25 у розмірі 21906,56 грн.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області здійснити виплату повного розміру пенсії ОСОБА_1 , нарахованої на підставі рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.07.2025 у справі №500/3951/25, без урахування (застосування) до відповідних виплат постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2025 № 821 «Про затвердження Порядку здійснення з бюджету Пенсійного фонду України видатків на виплату пенсій (щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці), призначених (перерахованих) на виконання судових рішень», починаючи з 01.02.2026, з урахуванням раніше проведених виплат.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повне судове рішення складено 11 вересня 2026 року.
Реквізити учасників справи:
позивач:
- ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: АДРЕСА_1 код ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 ); 
відповідач:
- Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (місцезнаходження/місце проживання: майдан Волі, 3,м. Тернопіль,Тернопільський р-н, Тернопільська обл.,46001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 14035769). 
Головуючий суддя Подлісна І.М.