ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 573/2633/25
провадження № 61-4702св26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,
учасники справи:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Білопільська міська рада, Комунальне підприємство «Теплосервіс Білопілля», Товариство з обмеженою відповідальністю «есі Білопілля»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_1 на ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 25 грудня 2025 року, постановлену в складі суддіЧеркашиної М. С.,та постанову Сумського апеляційного суду від 12 березня 2026 року, ухвалену в складі колегії суддів: Сізова Д. В., Петен Я. Л., Сидоренко А. П.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Білопільської міської ради, Комунального підприємства «Теплосервіс Білопілля» (далі - КП «Теплосервіс Білопілля»), Товариства з обмеженою відповідальністю «есі Білопілля» (далі - ТОВ «есі Білопілля») про визнання протиправними дій щодо вилучення комунального майна, визнання незаконними та скасування рішень, визнання договору недійсним, зобов`язання повернути комунальне майно.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані незаконністю рішень Білопільської міської ради, які, на її переконання, прийняті всупереч Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та без погодження з членами територіальної громади, у тому числі з нею. 
Зазначала, що внаслідок прийняття оскаржуваних рішень було протиправно та безоплатно передано майно Білопільської міської територіальної громади до ТОВ «есі Білопілля».
Посилаючись на зазначені обставини,ОСОБА_1 просила суд:
? визнати протиправними дії відповідачів по вилученню ними комунального майна Білопільської територіальної громади та передачу його ТОВ «есі Білопілля»; 
? визнати незаконним та скасувати пункт 2 рішення Білопільської міської ради від 17 вересня 2021 року № 481 «Про затвердження Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «есі Білопілля»»;
? визнати незаконним та скасувати пункт 4 рішення Білопільської міської ради від 14 квітня 2022 року № 51 «Про вилучення та передачу комунального майна»;
?визнати недійсним договір від 01 листопада 2021 року про передачу майна комунальної власності Білопільської міської ради в управління, укладений між КП «Теплосервіс Білопілля» та ТОВ «есі Білопілля»; 
?зобов`язати ТОВ «есі Білопілля» повернути КП «Теплосервіс Білопілля» комунальне майно, перелік і склад якого визначено в актах приймання-передачі основних засобів від 31 грудня 2021 року та від 01 травня 2022 року.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 25 грудня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Білопільської міської ради, КП «Теплосервіс Білопілля», ТОВ «есі Білопілля» з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 186 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 фактично спрямовані на оскарження рішень органу місцевого самоврядування, прийнятих ним при здійсненні владних управлінських функцій. З огляду на характер спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін, суд дійшов висновку, що цей спір є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства. З цих підстав суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження та роз`яснив позивачці її право звернутися з відповідним позовом в порядку адміністративного судочинства.
Постановою Сумського апеляційного суду від 12 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 25 грудня 2025 року змінено у мотивувальній частині, викладено її у редакції цієї постанови. У іншій частині ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 25 грудня 2025 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що у цій справі вирішується спір, пов`язаний із переходом права користування нерухомим майном від одного суб`єкта до іншого. Отже, цей судовий спір виник із правовідносин, у яких орган місцевого самоврядування реалізує повноваження власника майна. В основі спору лежать організаційні та майнові відносини, що склалися між відповідними суб`єктами управління щодо певного об`єкта права комунальної власності. З огляду на це, такий спір не є публічно-правовим, оскільки між сторонами відсутні відносини підпорядкування, а тому він не належить до юрисдикції адміністративних судів.
Пункт 4 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачає, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.
Позивачка як член територіальної громади, вважаючи порушеним своє право на належну їй частку в комунальному майні, звернулася до суду з вказаним позовом, що узгоджується з пунктом 4 частини першої статті 20 ГПК України, а тому спір у цій справі належить до юрисдикції господарських судів.
Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зміни мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції шляхом викладення її в редакції цієї постанови.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
08 квітня 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» з касаційною скаргою на ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 25 грудня 2025 року та постанову Сумського апеляційного суду від 12 березня 2026 року.
Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Вимоги ухвали Верховного Суду від 23 квітня 2026 року виконано.
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 573/2633/25. 
04 червня 2026 рокуматеріали цивільної справи № 573/2633/25 надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 25 грудня 2025 року та постанову Сумського апеляційного суду від 12 березня 2026 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду її позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження ухвали Білопільського районного суду Сумської області від 25 грудня 2025 року та постанови Сумського апеляційного суду від 12 березня 2026 року заявниця зазначає порушення судами норм процесуального права при вирішенні питання щодо відмови у відкритті провадження у справі.
Посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах
Касаційну скаргу мотивовано тим, що учасниками спору є як фізична, так і юридичні особи(господарюючі суб`єкти). При цьому юрисдикційна компетенція суду щодо розгляду справи залежить від суб`єктного складу її учасників. Зокрема, позовні вимоги фізичної особи, яка звернулася до суду не як суб`єкт підприємницької діяльності, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.
Короткий зміст позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Білопільської міської ради, КП «Теплосервіс Білопілля», ТОВ «есі Білопілля» про визнання протиправними дій щодо вилучення комунального майна, визнання незаконними та скасування рішень, визнання договору недійсним, зобов`язання повернути комунальне майно.
Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 25 грудня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скаргаОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини «суд, встановлений законом» має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.
Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 757/60260/19-ц (провадження № 61-739св23).
Тобто при визначенні питання належності спору до юрисдикції суду, постає два питання: по-перше, чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним в розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що право на звернення до суду гарантовано, доступ до суду має бути забезпечено.
Одне з найважливіших процесуальних питань, яке має вирішити суд при відкритті провадження у справі, - це питання про підсудність справи цьому суду і вказане має велике значення, оскільки означає дотримання судами положень статті 6 Конвенції, згідно з якою кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Крім того, частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Обов`язком суду є забезпечення особі права на звернення до суду.
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
За приписами частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.
Пункт 4 частини першої статті 20 ГПК України передбачає, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20) виснувала, що спори щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 як член територіальної громади, вважаючи порушеним своє право на належну їй частку в комунальному майні, звернулася до суду з вказаним позовом.
Спірні правовідносини зумовлені незгодою ОСОБА_1 із рішенням міської ради про затвердження статуту товариства, яке надає послуги жителям територіальної громади, рішенням міської ради про передачу цьому товариству комунального майна, а також із договором про передачу комунального майна вказаному товариству та необхідністю повернути в управління комунального підприємства це майно, опосередкованим власником якого, на її переконання, вона є як член територіальної громади.
Таким чином, у цій справі вирішується спір, пов`язаний із переходом права користування нерухомим майном від одного суб`єкта до іншого. Отже, цей судовий спір виник із правовідносин, у яких орган місцевого самоврядування реалізує повноваження власника майна.
В основі спору лежать організаційні та майнові відносини, що склалися між відповідними суб`єктами управління щодо певного об`єкта права комунальної власності. Відносини між сторонами виникли з приводу передачі та прийняття комунального майна в користування юридичній особі приватного права та порушенням у зв`язку з цим, на переконання позивачки, її майнових прав.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що розгляд цієї справи належить до юрисдикції господарського суду. Сумський апеляційний суд у постанові від 12 березня 2026 року визначив правову природу спірних правовідносин та їхню предметну підсудність.
При цьому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правомірного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 25 грудня 2025 року у незміненій апеляційним судом частині та постанову Сумського апеляційного суду від 12 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: Ю. В. Черняк 

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник