Справа № 452/432/24     Головуючий у 1 інстанції: Бікезіна О.В. 
Провадження № 22-ц/811/94/26     Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 липня 2026 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2025 року, у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2024 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Еталон» (далі – ПрАТ «СК «Еталон») звернулося в суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь у порядку регресу витрати, пов`язані з виплатою страхового відшкодування, в розмірі 76 800 грн 00 коп., а також судові витрати, у тому числі, витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 20 000 грн 00 коп.
Позов мотивований тим, що між ПрАТ «СК «Еталон» та ОСОБА_3 24 вересня 2022 року укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-211224881, відповідно до умов якого забезпеченим транспортним засобом за полісом є транспортний засіб «Ford Transit» номерний знак НОМЕР_1 . 12 травня 2023 року ОСОБА_3 , як водій транспортного засобу «Ford Transit», номерний знак НОМЕР_1 , та ОСОБА_1 , як водій транспортного засобу «Dongfeng DFA 1051», номерний знак НОМЕР_2 , склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол), згідно якого о 17:00 год 12 травня 2023 року за адресою: Львівська область, м. Турка, вул. Потік в автомобілі «Dongfeng DFA 1051», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 під час руху вниз по вулиці відмовила гальмівна система. Через вказану технічну несправність водій ОСОБА_1 не впорався з керуванням, наслідком чого стало зіткнення з припаркованим по цій вулиці транспортним засобом «Ford Transit», номерний знак НОМЕР_1 . Представник власника транспортного засобу «Ford Transit», номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_4 30 травня 2023 року звернулася до ПрАТ «СК «Еталон» із заявою про страхове відшкодування. Згідно зі страховим актом ПрАТ «СК «Еталон» №1518/01/50/2023/1 від 25 жовтня 2023 року сума виплаченого страхового відшкодування ОСОБА_4 склала 76 800 грн 00 коп., що підтверджується платіжними інструкціями АТ «Райфайзен Банк» від 25 жовтня 2023 року № 10, від 26 жовтня 2023 року № 3682 та від 27 жовтня 2023 року № 3695. Пункт 31.4.1. Правил Дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року за № 1306 «Про правила дорожнього руху» (далі – ПДР України), забороняє експлуатацію транспортних засобів за наявності такої технічної несправності як порушення герметичності гідравлічного гальмівного приводу або порушення герметичності пневматичного або пневмогідравлічного гальмового приводу, що спричиняє зменшення тиску повітря при непрацюючому двигуні більш як на 0, 05 МПа (0,5 кГс/кв.см) за 15 хв у разі приведення в дію органів керування гальмівною системою. Посилаючись на зазначене, позивач вважає, що відповідач на підставі підпункту «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон № 1961-IV) зобов`язаний відшкодувати позивачу в порядку регресу виплачене ним страхове відшкодування.
Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2025 року позов ПрАТ «СК «Еталон» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Еталон» в порядку регресу 76 800 грн 00 коп. страхового відшкодування.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Еталон» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп.
Повернуто ПрАТ «СК «Еталон» зайво сплачену суму судового збору в розмірі 605 грн 60 коп.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в січні 2026 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2025 року, прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржене рішення, суд першої інстанції не врахував висновку експерта від 22 листопада 2024 року № 1939-Е, в якому вказано, що ОСОБА_1 не мав технічної можливості виявити загальноприйнятними методами несправність, а саме відсутність стягуючої пружини на задньому правому гальмівному механізмі. Тобто, ОСОБА_1 як водієм дотримані вимог ПДР щодо забезпечення перевірки забезпечення технічно справного стану і комплектності транспортного засобу, оскільки без демонтажу цієї деталі, що водій не зобов`язаний робити, виявити цю несправність не видається можливим. Також учасниками дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП), яка мала місце 12 травня 2023 року було складено Європотокол, в якому ОСОБА_1 було зазначено, що під час руху з гори відмовили гальма і він не впорався з керуванням. Тому, дана несправність транспортного засобу відповідача за даних обставин не може мати своїм безпосереднім наслідком настання ДТП, внаслідок якої було пошкоджено застрахований позивачем транспортний засіб, а відтак і підставою для стягнення з нього в порядку регресу виплаченого позивачем страхового відшкодування, на підставі положень статті 38 Закону № 1961-IV. Також судом не враховано, що матеріали справи не містять доказів порушення відповідачем вимог пункту 31.4.1. ПДР України, на який посилався позивач у позовній заяві. Також не може вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження заявлених позовних вимог, виготовлений на підставі ухвали суду висновок експерта, оскільки в такому не надано категоричні відповіді на поставлені питання, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц. Звертає увагу на те, що матеріали справи також не містять доказів того, що відповідач притягався до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 121 КУпАП, а Європротокол не може замінити собою постанову у справі про адміністративне правопорушення про притягнення особи до відповідальності за цією статтею Кодексу.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильного розподілу судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу.
В лютому 2026 року від ПрАТ «СК «Еталон» через підсистему Електронний суд надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником Горбенко К. О., в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення суду.
У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що оскільки копія апеляційної скарги у справі надійшла до електронного кабінету представника ПрАТ «СК «Еталон» лише 30 січня 2026 року, такий подається в строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Вирішуючи питання прийняття відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з частиною першою статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Відповідно до частини першої статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства (стаття 121 ЦПК України).
Положеннями статті 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.
В ухвалі Львівського апеляційного суду від 15 січня 2026 року роз`яснено учасникам справи право подати відзив на апеляційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 360 ЦПК України, визначено строк на подання відзиву протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Також зазначено про необхідність додати докази надсилання відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.
Про відкриття апеляційного провадження у справі суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу (частина перша статті 359 ЦПК України).
Згідно і частиною третьою цієї статті Кодексу, в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу та вирішується питання про витребування матеріалів справи. Якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Як зазначено в статті 361 ЦПК України разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів учасникам справи, крім випадків, якщо скаргу подано в електронній формі через електронний кабінет.
Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина п`ята статті 14 ЦПК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно зі частиною шостою цієї статті Кодексу, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
З матеріалів справи убачається, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції в письмовій формі.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження направлена ПрАТ «СК Еталон» до його електронного кабінету та доставлена 20 січня 2026 року о 05 год 41 хв 01 сек, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа.
Враховуючи положення частини шостої статті 272 ЦПК України, з огляду на час доставки ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету ПрАТ «СК Еталон», строк на подання ним відзиву на апеляційну скаргу закінчився 30 січня 2026 року.
З картки руху документа в підсистемі Електронний суд також убачається, що копія апеляційної скарги разом з доданими до неї документами доставлена до електронного кабінету ПрАТ «СК Еталон» 09 січня 2026 року о 01 год 51 хв 0 сек.
Відзив на апеляційну скаргу подано ПрАТ «СК Еталон» через підсистему Електронний суд лише 09 лютого 2026 року, тобто з пропуском строку, визначеного судом для вчинення цієї процесуальної дії.
Відзив на апеляційну скаргу не містить заяви (клопотання) про продовження цього строку, а колегія суддів не убачає підстав для його продовження з власної ініціативи, адже не встановлено об`єктивних перешкод для подання саме ПрАТ «СК Еталон», як учасником справи, відзиву у встановлений судом строк.
Посилання у відзиві на апеляційну скаргу як на підставу того, що заявником не пропущеного строк на його подання, на те, що копія апеляційної скарги отримана представником ПрАТ «СК Еталон» лише 30 січня 2026 року, колегія суддів вважає безпідставними, адже виходячи з положень Глави 4 Розділу І ЦПК України представник не є учасником справи, а правом подати відзив на апеляційну скаргу наділений лише учасник справи, яким є ПрАТ «СК Еталон», та яким цей строк пропущено.
Враховуючи наведене, відзив на апеляційну скаргу ПрАТ «СК Еталон» необхідно залишити без розгляду.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. Водночас, одне і те саме правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Відповідно до частин першої та другої статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Аналіз статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.
За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Тобто деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим, правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Отже, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» в редакції тут і далі, чинній на момент виникнення спірних відносин).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).
Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником, зокрема, відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них згідно з пунктом 9 частини першої вказаної статті належить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства (частина друга статті 999 ЦК України).
Таким актом цивільного законодавства у цій сфері є, зокрема, Закон №1961-IV, який був чинним до 01 січня 2025 року. Закон № 1961-IV визнано таким, що втратив чинність згідно із Законом України 21 травня 2024 року №3720-IX «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон № 3720-IX). Згідно пункту 6 розділу VI Закону № 3720-IX договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення в дію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. На договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що укладені після набрання чинності цим Законом та набирають чинності після введення в дію цього Закону, поширюються вимоги цього Закону […..]. Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
З огляду на дату настання страхового випадку (12 травня 2023 року) та дату укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (24 вересня 2024 року) та строк його дії – 25 вересня 2023 року, до правовідносин сторін у справі застосуванню підлягають положення саме Закону № 1961-IV, якими керувався суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).
Пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Аналогічна норма містилася в статті з Закону України «Про страхування».
У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний, зокрема, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально (підпункт 33.1.4. пункту 33.1. статті 33 Закону № 1961-IV).
Як зазначено в пункті 1.7 статті 1 Закону № 1961-IV забезпечений транспортний засіб, це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.
Згідно з пунктом 33.2. цієї статті Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання. У разі оформлення документів про дорожньо-транспортну пригоду без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів Національної поліції розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням МТСБУ, що діяли на день настання страхового випадку.
Аналогічне положення міститься в абзац другому пункту 36.1. статті 36 Закону № 1961-IV.
Якщо водії транспортних засобів скористалися правом, передбаченим пунктом 33.2 статті 33 цього Закону, страховик відшкодовує виключно шкоду, визначену статтями 29 та 30 цього Закону (абзац третій пункту 36.3. статті 33 Закону № 1961-IV).
У підпункті «г» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV визначено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху.
Питання на яке належить дати відповідь під час апеляційного розгляду, чи за обставинами цієї справи ДТП, яка мала місце 12 травня 2023 року, та яку спричинив відповідач, є безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання керованого ним транспортного засобу існуючим вимогам ПДР України.
Відповідно до статті 29 Закону України «Про дорожній рух», до участі у дорожньому русі допускаються транспортні засоби, конструкція і технічний стан яких відповідають вимогам діючих в Україні правил, нормативів і стандартів, що мають сертифікат на відповідність цим вимогам, укомплектовані у встановленому порядку, а у разі, якщо транспортний засіб згідно з цим Законом підлягає обов`язковому технічному контролю, пройшов такий контроль.
Технічний стан транспортних засобів що перебувають в експлуатації, у частині, що стосується безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, має відповідати правилам, нормативам і стандартам, затвердженим у встановленому порядку. Обов`язок щодо забезпечення належного технічного стану транспортних засобів покладається на їх власників або інших осіб, які їх експлуатують, згідно з чинним законодавством (стаття 33 Закону України «Про дорожній рух»).
Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють ПДР України.
Згідно з підпунктами «а» та «б» пункту 2.3. ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу, а також бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
Відповідно до пункту 31.1 ПДР України технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.
Як зазначено в пункті 31.4.1. ПДР України забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам - гальмові системи: порушено герметичність пневматичного або пневмогідравлічного гальмового приводу, що спричиняє зменшення тиску повітря при непрацюючому двигуні більш як на 0,05 МПа (0,5 кГс/кв.см) за 15 хв у разі приведення в дію органів керування гальмовою системою.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції встановив, що 24 вересня 2022 року року між ПрАТ «СГ «Еталон» (страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник) було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, шляхом підписання сторонами відповідного полісу № ЕР-211224881, забезпеченим транспортним засобом за яким є транспортний засіб «Dongfeng DFA 1051», номерний знак НОМЕР_2 , на якому 12 травня 2023 року ОСОБА_1 , який керував цим транспортним засобом була вчинена ДТП.
12 травня 2023 року ОСОБА_3 , як водій транспортного засобу «Ford Transit», номерний знак НОМЕР_1 , та ОСОБА_1 , як водій транспортного засобу «Dongfeng DFA 1051», номерний знак НОМЕР_2 , склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол), згідно якого о 17:00 год 12 травня 2023 року за адресою: Львівська область, м. Турка, вул. Потік в автомобілі «Dongfeng DFA 1051», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 під час руху вниз по вулиці відмовила гальмівна система. Через вказану технічну несправність водій ОСОБА_1 не впорався з керуванням, наслідком чого сталося зіткнення з припаркованим по цій вулиці транспортним засобом «Ford Transit», номерний знак НОМЕР_1 .
ПрАТ «СК «Еталон» визнало дану ДТП страховим випадком та виплатило потерпілому у ДТП ОСОБА_3 , як власнику транспортного засобу «Ford Transit», номерний знак НОМЕР_1 , страхове відшкодування у розмірі 76 800 грн 00 коп.
У цьому зв`язку, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга не містить доводів як щодо неправильного розрахунку розміру страхового відшкодування, виплаченого позивачем, так і щодо відсутності страхового випадку та відсутності підстав для виплати страхового відшкодування потерпілому за таким випадком.
Як встановлено судом у безпосередньому причинному зв`язку із настанням ДТП перебуває наявність винних дій (бездіяльності) відповідача - порушення водієм ОСОБА_1 , зокрема, підпунктів «а» та «в» пункту 31.4.1. ПДР України, а саме змінено конструкцію гальмових систем, застосовано гальмову рідину, вузли або окремі деталі, що не передбачені для даної моделі транспортного засобу або не відповідають вимогам підприємства-виробника та порушено герметичність гідравлічного гальмового приводу.
При цьому помилкове посилання ПрАТ «СК «Еталон» у позовній заяві на інші положення цього пункту ПДР України правильних висновків суду в частині визнання встановлених під час судового розгляду причин несправності керованого відповідачем транспортного засобу, не спростовують.
Таким чином, технічний стан транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 не відповідав вимогам ПДР України, що й призвело до настання даної ДТП, в результаті якої було пошкоджено транспортний засіб «Ford Transit», номерний знак НОМЕР_1 .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, із яким погоджується колегія суддів, належним чином оцінивши надані сторонами докази та встановивши, що ДТП сталося із вини відповідача внаслідок невідповідності технічного стану керованого ним транспортного засобу вимогам ПДР України, що встановлено, зокрема, Європотоколом, правильно застосував норму підпункту «г» пункту 38.1.1 статті 38 Закону № 1961-IV, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення у порядку регресу з відповідача на користь позивача суми страхового відшкодування, яка виплачена останнім потерпілій у ДТП особі.
Колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду про наявність підстав для відшкодування шкоди в порядку регресу є правильними, оскільки позивачем надано суду докази, які підтверджують невідповідність технічного стану та обладнання транспортного засобу, яким керував відповідач існуючим вимогам ПДР України та наявності причинного зв`язку між цією невідповідністю та наслідками у вигляді ДТП. При цьому факт настання страхового випадку визнаний позивачем, ним виплачену потерпілому страхове відшкодування, отже, встановлено наявність підстав для задоволення позову.
При цьому судом першої інстанції повністю враховано обставини, підтверджені Європротоколом, в якому, зокрема, особисто ОСОБА_1 зроблено зауваження: «під час руху з гори відмовили гальма і я не справився з керуванням».
Доводи скаржника про відсутність доказів про невідповідність гальмівної системи керованого ним транспортного засобу вимогам пункту 31.4.1. ПДР України, відхиляються колегією суддів з огляду на дані висновку експерта № 1939-Е від 22 листопада 2024 року, яким підтверджено, що виявлені несправності гальмівної системи перебували в причинному зв`язку із настанням ДТП.
Щодо аргументу про те, що ОСОБА_1 не мав технічної можливості виявити загальноприйнятними методами несправність, а саме відсутність стягуючої пружини на задньому правому гальмівному механізмі вказаних висновків, враховуючи інші, наведені експертом причини несправності гальмівної системи, про те, що такі і стали причиною ДТП, не спростовують.
Колегія суддів, за умови того, що певні несправності хоча і не могли бути виявлені відповідачем без демонтажу окремих запчастин, при наявності інших несправностей, відповідальність за які несе водій, який повинен перед початком руху пересвідчитись у їх відсутності, вважає, що наведене не може бути підставою для звільнення водія від відповідальності за спричинення ДТП, а в подальшому від притягнення його до відповідальності в порядку регресу.
Враховуючи наведене, висновки першої інстанції у цій частині не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц, на яку заявник посилається в апеляційній скарзі.
При цьому сам лише факт не притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтями 121 та 124 КУпАП не свідчить про відсутність підстав для стягнення з нього в порядку регресу, завданої ним шкоди як водієм транспортного засобу (джерела підвищеної небезпеки).
Доводи апеляційної скарги про відсутність вини ОСОБА_1 у спричинені шкоди, зокрема, що така не підтверджується Європротоколом, колегія суддів відхиляє, виходячи з такого.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18) вказано, що:
«на думку ПАТ «СК «Провідна», оскільки протокол про адміністративне правопорушення та постанова про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 у матеріалах справи відсутні, позивач не довів наявності вини ОСОБА_3 у завданні шкоди автомобілю марки «Audi».
Шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша та друга статті 1166 ЦК України).
За змістом частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно з пунктом 33.2 статті 33 Закону № 1961-IV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про ДТП. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного повідомлення мають право залишити місце ДТП та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Міністерства внутрішніх справ України про її настання. У разі оформлення документів про ДТП без участі уповноважених на те працівників відповідних підрозділів Міністерства внутрішніх справ України розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну майну потерпілих, не може перевищувати максимальних розмірів, затверджених Уповноваженим органом за поданням Моторного (транспортного) страхового бюро України, що діяли на день настання страхового випадку.
Отже, для отримання страхової виплати за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів протокол про адміністративне правопорушення та постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не можуть бути єдиними доказами вини особи, зокрема, у завданні шкоди майну потерпілого.
У примітці до статті 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення зазначено, що особа, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, звільняється від адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, за умови, що учасники ДТП скористалися правом спільно скласти повідомлення про цю пригоду відповідно до Закону.
Суди попередніх інстанцій встановили, що учасники ДТП, яка сталася 5 липня 2014 року, скористалися таким правом, і відповідний протокол був наданий позивачем до ПАТ «СК «Провідна». Водії погодили у протоколі, що механічні пошкодження автомобілю марки «Audi» заподіяні внаслідок руху каменя, який вилетів саме з-під коліс автомобіля марки «Kia», яким керував ОСОБА_3.
Враховуючи наведені приписи та встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини, Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи ПАТ «СК «Провідна» про те, що ДТП не є страховим випадком, і що повідомлення про неї, складене відповідно до Закону № 1961-IV, не може підтверджувати вини ОСОБА_3 у завданні шкоди автомобілю марки «Audi».
Аналіз наведених вище положень законодавства, у поєднанні з вказаним правовим висновок, свідчить, що звільнення від адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, за умови, що учасники ДТП скористалися правом спільно скласти повідомлення про цю пригоду відповідно до Закону № 1961-IV, є звільненням від відповідальності за порушення публічного права, та не є беззаперечним доказом вини того чи іншого учасника такої ДТП, адже вирішальним для цього є кваліфікація події, як страхового випадку, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована.
У контексті обставин справи, яка переглядається, зокрема, складення учасниками ДТП Європротоколу, в якому зафіксовано як причини, так і наслідки цієї пригоди, визнання такої ДТП страховиком винуватця страховим випадком, виплата страхового відшкодування потерпілому, доводи скарги про відсутність вини відповідача у її спричиненні, адже така, на думку скаржника, не може підтверджуватись Європротоколом, колегія суддів вважає юридично неспроможними.
Відтак доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки наведені в апеляційної скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскаржене рішення належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат особи, яка подала апеляційну скаргу, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 14 липня 2026 року.
Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич