П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 569/24056/25
Провадження № 22-ц/4815/1082/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструк С.В., Хилевич С.В.
секретар судового засідання Хлуд І.П.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
відповідачі: ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», ДП «Відновлення критичної інфраструктури»
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у м. Рівне апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2026 року, ухвалене в складі судді Кучиної Н.Г., у м. Рівне, повний текст рішення виготовлено 27 лютого 2026 року, у справі № 569/24056/25,
в с т а н о в и в :
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів», Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» про стягнення заробітної плати.
Позов обґрунтований тим, що з 30 липня 2021 по 17 жовтня 2025 року працював на різних керівних посадах в ДП «ФІНІПРО».
17 жовтня 2025 року згідно з наказом ДП «ФІНІПРО» № 294-к від 16.10.2025 його було звільнено у зв`язку зі скороченням його посади внаслідок скорочення чисельності штату ДП «ФІНІНПРО» згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
У день звільнення 17.10.2025 та потім 29.10.2025 повний розрахунок із ним не проведено, а саме в порушення положень Колективного договору, йому у день звільнення не виплачено: - премію за підсумками роботи підприємства за 2 та 3 квартали 2025 року; - премію до державних свят, встановлених у ст.73 КЗпП України; - премію до дня заснування Підприємства – 14 вересня на загальну суму 357 000,00 грн. 
Разом з тим, у день звільнення йому було виплачено винагороду за вислугу років із розрахунку у розмірі 4,0 в долях посадового окладу, замість 6,0 в долях посадового окладу пропорційно часу, що пропрацював в цьому календарному році. Тобто не доплачено винагороду за вислугу років у розмірі 76500 грн. 
 Просив суд стягнути з відповідачів на його користь 433 500 грн невиплачених коштів. 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів», Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» про стягнення заробітної плати задоволено частково.
Стягнуто з ДП «Відновлення критичної інфраструктури» на користь ОСОБА_1 винагороду за вислугу років в сумі 76 500,00 грн. (сімдесят шість тисяч п`ятсот гривень)
Стягнуто з ДП «Відновлення критичної інфраструктури» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 764,69 грн. (сімсот шістдесят чотири гривні шістдесят дев`ять копійок)
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
В задоволенні позовних вимог до Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» - відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати в оскаржуваній частині рішення суду та ухвалити нове, яким вимоги задовольнити.
Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що правову природу премії як складової заробітної плати у спірних правовідносин. Вказує, що позивач був прийнятий на роботу на умовах трудового договору, а тому умови праці, у тому числі преміювання, визначалися у колективному договорі та додатках до нього. Так у Колективному договорі, зокрема у додатку №3 чітко визначено, що премії, які виплачуються на цьому підприємстві, відносяться до додаткової заробітної плати та є виробничими. Вважає, що оскільки у даному випадку премія передбачена системою оплати праці, тому вона є додатковою заробітною платою і її виплата не залежить виключно від волі роботодавця, оскільки він пов`язаний умовами Колективного договору. Саме таких висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 760/1125/20-ц (провадження № 61-12476сво21), який судом помилково не взято до уваги.
Не погодившись із рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, представник відповідача ДП «Відновлення критичної інфраструктури» подав апеляційну скаргу покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати в оскаржуваній частині рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог про стягнення винагороди за вислугу років.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно ототожнив граничний розмір виплати із обов`язковими. Показник «не більше 0,6» встановлює виключно верхню межу можливого нарахування, а не гарантований розмір виплати. Суд неправильно застосував положення пункту 3.5 Додатку №4 до Колективного договору, використавши пропорційність поза межами встановленого механізму, що є істотним порушенням норм матеріального права. Вказує, що відповідачем дотримано механізму нарахування винагороди у розмірі 4,0 посадового окладу з урахуванням фактичного стажу, з подальшим пропорційним коригуванням залежно від фактично відпрацьованого часу у 2025 році.
Крім того, суд у рішенні не навів власного розрахунку та не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку та не встановив чи відповідають використані позивачем показники фактичним обставинам справи.
У відзивах на апеляційні скарги сторони вказують, що рішення суду в не оскаржуваній ними частинах законне та обґрунтоване. Просять залишити в цих частинах без зміни, а скарги без задоволення.
28.08.2026 року відповідач подав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із перебуванням представника у відпустці.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 вказано, що якщо сторона чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.
Враховуючи, що поважність причин неявки відповідача судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у відсутності відповідача.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Статтею 352ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Встановлено, що з 30 липня 2021 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу в ДП «ФІНІПРО» , де працював на різних посадах у цьому підприємстві.
17 жовтня 2025 року згідно з наказом ДП «ФІНІПРО» № 294-к від 16.10.2025 ОСОБА_1 звільнено з 17 жовтня 2025 року з займаної посади начальника управління відновлення, будівництва та розвитку об`єктів критичної енергетики та інфраструктури ДП «ФІНІНПРО», у зв`язку зі скороченням його посади внаслідок скорочення чисельності штату ДП «ФІНІНПРО» згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Згідно з наказом Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України від 05 травня 2025 року № Н-204 «Про реорганізацію Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів»», ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» реорганізовано шляхом приєднання до ДП «Дирекція з будівництва міжнародного аеропорту «Одеса». Установити, що ДП «Дирекція з будівництва міжнародного аеропорту «Одеса» є правонаступником усіх майнових і немайнових прав та обов`язків ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», що реорганізовується. 
Наказом Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України від 11 грудня 2025 року № Н-611, ДП «Дирекція з будівництва міжнародного аеропорту «Одеса» перейменовано на державне підприємство «Відновлення критичної інфраструктури» та затверджено Статут у новій редакції. 
1 вересня 2014 року між адміністрацією та трудовим колективом ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» був укладений колективний договір, що вступав в дію з 1 січня 2015 року (далі - Колективний договір).
Відповідно до пункту 1.6. Колективного договору положення цього Колективного договору поширюються на усіх працівників Підприємства і обов`язкові як для Адміністрації, так і для кожного члена трудового колективу Підприємства. Також, відповідно до пункту 1.7 Колективного договору жодна із Сторін, не може в односторонньому порядку припинити дію цього колективного договору або виконання передбачених ним зобов`язань.
Відповідно до пп.3.3.-3.5 Оплата праці на Підприємстві здійснюється на основі посадових окладів затверджених штатним розписом. 
Посадові оклади встановлюються наказом Адміністрації за попереднім погодженням з Органом управління Підприємства. Оплата праці працівників Підприємства здійснюється у вигляді заробітної плати, що складається з основної заробітної плати, компенсаційних і заохочувальних виплат. 
На Підприємстві встановлені доплати, надбавки, премії і винагороди, передбачені цим Колективним договором згідно з Додатками №2, №3 та №4. 
Відповідно до ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
Відповідно до ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.
Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.
Відповідно до Положення про преміювання працівників за виробничі результати роботи ( Додаток № 3 до Колективного договору) , затвердженого 01 вересня 2014 року, преміювання здійснюється на основі індивідуальної оцінки адміністрацією Підприємства праці кожного працівника і його особистого вкладу в забезпечення виконання підприємством статутних завдань і договірних зобов`язань, досягнення Підприємством стійког8о фінансового положення. Премія виплачується працівникам підприємства після підписання відповідних розпорядчих документів і з періодичністю, що визначена цим Положенням (пп.1.5, 1.6)
Згідно п.3.2 вказаного Положення про преміювання, підставою для нарахування та виплати премії для працівників Підприємства є наказ директора, проект якого готується відповідальним за ведення кадрової роботи до останнього робочого дня місяця, за який здійснюється преміювання. П.3.3.1 працівникам, які не працювали повний місяць і звільнені за власним бажанням або з інших поважних причин, премія нараховується за фактично відпрацьований робочий час у цьому місяці.
У п. 5.1 встановлено: - економія фонду оплати праці дає право у межах цієї економії здійснювати, з дотриманням умов, передбачених цим Положенням, преміювання окремих працівників: 
- за підсумками роботи підприємства за відповідний період;
- за виконання додаткового об`єму робіт;
- за виконання роботи, невластивої посадовій інструкції;
- за якісне і оперативне виконання особи важливих завдань і особливо- термінових робіт, разових завдань керівництва…
- за розробку і впровадження заходів, спрямованих на економію матеріалів, енергії…
- до державних та професійних свят України, встановлених Указами Президента України;
- до дня заснування підприємства;
- за бездоганну, багаторічну роботу;
- до ювілейних дат
Згідно Положення про порядок виплати одноразової винагороди за вислугу років (додаток №4 до Колективного договору), виплата одноразової винагороди за вислугу років встановлена у граничному розмірі для керівного складу у розмірі не більше 6,0 в долях посадового окладу.
У стаж роботи, що надає право на отримання винагороди, включається час безперервної роботи на підприємстві. Стаж роботи обчислюється щорічно за станом на 01 січня (пункт 2.1 Положення).
Пунктом 3.2 Положення встановлено, що право на отримання винагороди за вислугу років у працівників тих, що знову поступили на підприємство, виникає після закінчення одного календарного року роботи на підприємстві, і перша виплата винагороди робиться за час, що пропрацював після виникнення цього права.
Пунктом 3.5 Положення передбачено, що працівникам, що залишили роботу у зв`язку з виходом на пенсію за віком або інвалідністю, призивом до Збройних Сил України, переходом на навчання, звільнення у зв`язку з хворобою, що тривала більше 4-х місяців, скороченням чисельності, а також сім`ї померлого працівника, що має право на отримання винагороди за вислугу років, виплата робиться пропорційно часу, що пропрацювали в цьому календарному році.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт (частина перша статті 97 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Відповідно до статті 97 КЗпП України, статті 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (абзац перший статті 21 Закону України «Про оплату праці»).
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 522/14513/17 вказано, що умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються і виплачуються у межах фонду оплати праці з урахуванням результатів фінансово-господарської діяльності компанії, рішення про її встановлення (скасування, зменшення розміру) приймає керівник залежно від наявності коштів.
У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 569/11722/16-ц (провадження № 61-31573сво18) зазначено, що доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій належать до видів додаткової заробітної плати. Доплати як складові додаткової заробітної плати, визначаються законодавством і тому становлять обов`язкову частину у структурі заробітної плати (на відміну від премій). В колективному договорі можуть бути передбачені додаткові види доплат, підстави та порядок їх здійснення. Умови колективного договору необхідно розділяти на ті, що дублюють норми позитивного права та ті, що виникають у процесі колективних переговорів між роботодавцем та трудовим колективом і є додатковими гарантіями для працівника.
Отже, премія є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, відноситься до додаткової заробітної плати та не становить обов`язкову частину у структурі заробітної плати.
У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 760/1125/20-ц (провадження № 61-12476сво21) зазначено, що премії, передбачені контрактом, як і інші премії, передбачені системою оплати праці, не нараховуються і не виплачуються автоматично. Їх виплата залежить від результатів праці працівника, а саме досягнення умов і показників преміювання, визначених у положенні про преміювання. Рішення про виплату премії приймає роботодавець на підставі виконаних працівником умов і досягнутих показників преміювання.
За фактичних обставин цієї справи, виплата премії як заходу заохочення, з огляду на визначені сторонами підстави та умови її нарахування та виплати, є правом роботодавця, вона не може мати обов`язкового характеру, тобто не бути передбачена контрактом як обов`язок роботодавця.
У спірних правовідносинах річна премія є винагородою, що має разовий характер і застосовується як захід заохочення працівника на підставі статей 140, 143-146 КЗпП України. Виплата премій як заходу заохочення є правом роботодавця, вона не може мати обов`язкового характеру.
Убачається, що жодних наказів про преміювання як ОСОБА_1 так і інших працівників за 2, 3 квартали 2025 року; до державних свят (релігійного свята Трійця, Дня Української Державності, Дня незалежності України, Дня захисників і захисниць України), до Дня заснування підприємства (14 вересня) у 2025 році не видавалось та премії не виплачувались.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів економії фонду оплати праці і такі докази судом не здобуто. 
При цьому, в Колективному договорі та в Положенні про преміювання, відсутні будь-які інші положення, які б зобов`язували роботодавця здійснювати преміювання автоматично або виключно з підстави настання певної календарної дати чи факту перебування працівника у трудових відносинах.
За таких обставин, суд дійшов правильного висновку, що премії, які є предметом спору, є винагородами, що виплачуються в межах економії фонду оплати праці, за наявності відповідних умов та на підставі наказу керівника підприємства та мають разовий характер і застосовуються як захід заохочення працівника на підставі статей 140, 143-146 КЗпП України, а тому підстави для задоволення цих вимог відсутні.
Доводи апеляційної скарги проте, що невиплачені премії є виробничим та входять до структури заробітної плати, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки такі твердження ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником вказаних норм права
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення винагороди за вислугу років. 
У постанові від 9 вересня 2019 року у справі № 174/780/16-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішені спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок i доплат, потрібно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюється дія зазначених нормативно-правових актів, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках i за умов, передбачених цими актами. З мотивів браку грошових коштів у здійсненні зазначених виплат може бути відмовлено в тому разі, коли їх виплата обумовлена в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.
Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 5 липня 2023 року у справі № 306/2066/21.
Також Верховний Суд у зазначеній постанові вказав, що з умов колективного договору ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», який діяв на підприємстві з 01 січня 2015 року, та Положення про порядок виплати одноразової винагороди за вислугу років випливає, що така винагорода повинна виплачуватися працівникам щороку, а умови щодо її виплати, залежно від рішення керівництва чи враховуючи фінансову спроможність підприємства, відсутні.
Доводи апеляційної скарги проте, що згідно з Положенням про порядок виплати одноразової винагороди за вислугу років встановлений максимальний розмір винагороди «не більше 6,0 посадових окладів», проте з урахуванням фактичного стажу та умов Колективного договору він може бути пропорційно зменшений безпідставні, оскільки суперечать пунктам 1.1, 1.2, 3.5 Положення про порядок виплати одноразової винагороди за вислугу років та попереднім виплатам.
Будь які розрахунки проте, що розмір винагороди за вислугу років позивача становить 4.0 посадових окладів, з урахуванням його стажу та фактично відпрацьованого ним часу у 2025 матеріали справи не містять. 
Інші доводи апеляційних скарг, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянтів, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» залишити без задоволення. 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 03.09.2026 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.