ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2026 м. Дніпро Справа № 904/1127/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Віннікова С.В., Висоцького А.М.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
від позивача: Євглевський Н.І.;
від відповідача: Євстигнеєва Г.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй ЮА» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 (суддя Дупляк С.А.) 
у справі № 904/1127/26
за позовом Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Строй ЮА", Дніпропетровська область, м. Зеленодольськ
про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй ЮА» про стягнення 607 585,50 грн неустойки, з яких 398 073, 26 грн пені та 209 512, 24 грн штрафу.
Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором підряду на будівництво фортифікаційних споруд від 21.03.2025 № 132/4Д, відповідно до якого ТОВ «Строй ЮА» зобов`язалося виконати проєктні та будівельні роботи щодо об`єкта «Нове будівництво фортифікаційних споруд опорного пункту № 382» у строк до 30.06.2025 включно.
Позивач зазначав, що 22.03.2025 передав відповідачу об`єкт виконання робіт (будівельний майданчик), однак будівельні роботи були закінчені лише 11.11.2025, що зафіксовано в акті готовності об`єкта до експлуатації від 01.12.2025.
Посилаючись на пункт 13.5 договору, яким передбачено сплату пені в розмірі 0,1% договірної ціни за кожен день прострочення завершення будівництва, а в разі прострочення понад 30 днів - додатково штрафу в розмірі 7% договірної ціни, позивач нарахував відповідачу за період з 01.07.2025 до 10.11.2025 пеню в розмірі 398 073, 26 грн та штраф у розмірі 209 512, 24 грн, які просив стягнути в судовому порядку.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 у справі № 904/1127/26 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Строй ЮА» на користь Військової частини НОМЕР_1 39 807,33 грн пені, 20 951, 22 грн штрафу та 7 291, 03 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції встановив, що відповідач порушив визначений договором від 21.03.2025 № 132/4Д строк завершення будівельних робіт, оскільки за умовами договору роботи мали бути виконані до 30.06.2025 включно, тоді як фактично їх закінчено 11.11.2025.
Місцевий господарський суд відхилив доводи відповідача про прострочення замовника та відсутність вини підрядника, зазначивши, що будівельний майданчик передано відповідачу за актом від 22.03.2025, проєктну документацію затверджено наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.04.2025 № 192, а сам факт початку та завершення відповідачем будівельних робіт свідчить про отримання ним фронту робіт і затвердженої проєктної документації.
Посилання відповідача на висновок Рівненської торгово-промислової палати від 07.10.2025 № 56.01/406 суд також відхилив, виходячи з того, що цей документ підтверджує істотну зміну обставин та може бути підставою для зміни або розірвання договору, однак не є сертифікатом про форс-мажорні обставини і не підтверджує наявності підстав для звільнення підрядника від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок, суд визнав арифметично і методологічно правильним нарахування за період з 01.07.2025 до 10.11.2025 пені в розмірі 398 073, 26 грн та штрафу в розмірі 209 512, 24 грн.
Водночас, застосувавши частину третю статті 551 ЦК України, суд першої інстанції зменшив заявлені до стягнення пеню та штраф на 90%. При вирішенні питання про зменшення неустойки суд врахував повне виконання відповідачем робіт за договором, характер і причини допущеного порушення, здійснення робіт в умовах воєнного стану, діяльність відповідача, спрямовану на забезпечення обороноздатності держави, а також відсутність доказів завдання позивачу збитків та настання інших негативних наслідків у зв`язку з простроченням.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 у частині розміру стягнутих пені та штрафу та стягнути з ТОВ «Строй ЮА» пеню в повному заявленому розмірі - 398 073, 26 грн і штраф у розмірі 209 512, 24 грн.
ТОВ «Строй ЮА» також звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 у частині встановлення підстав для застосування до відповідача відповідальності у вигляді пені та штрафу й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
Як альтернативну вимогу, у разі відхилення доводів про відсутність підстав для відповідальності, ТОВ «Строй ЮА» просить змінити оскаржуване рішення та зменшити загальний розмір неустойки, яка підлягає стягненню, до 6 075, 85 грн, що становить 1% від заявленої позивачем суми пені та штрафу.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Військова частина НОМЕР_1 не заперечує правильності висновків суду першої інстанції щодо порушення ТОВ «Строй ЮА» строку виконання робіт за договором підряду на будівництво фортифікаційних споруд від 21.03.2025 № 132/4Д, а також щодо обґрунтованості й арифметичної правильності нарахованих позивачем пені та штрафу. Незгода позивача з оскаржуваним рішенням стосується виключно зменшення судом першої інстанції розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій на 90%.
Військова частина НОМЕР_1 вважає, що наведені судом обставини не давали підстав для такого істотного зменшення неустойки. Зокрема, суд не врахував зміст пункту 14.8 договору, відповідно до якого сторони усвідомлювали, що договір укладається під час дії в Україні правового режиму воєнного стану, а тому сам факт його запровадження не визнається форс-мажорною обставиною. Виняток становлять лише конкретні події, які безпосередньо перешкоджають виконанню договору та підтверджені документами відповідного уповноваженого органу.
На переконання військової частини, укладаючи договір у березні 2025 року, тобто через три роки після початку повномасштабної збройної агресії російської федерації, товариство мало усвідомлювати характер і ризики виконання будівельних робіт у воєнний час, зокрема можливість обстрілів, повітряних тривог та ускладнення логістики. Водночас відповідач не довів належними та допустимими доказами настання конкретних обставин, які об`єктивно унеможливили або істотно перешкодили виконанню робіт за договором саме у погоджений сторонами строк.
Позивач також заперечує висновок суду першої інстанції про те, що спірне будівництво мало здійснюватися безпосередньо в зоні лінії бойового зіткнення. За твердженням військової частини, матеріали справи не містять доказів, на підставі яких можна було б установити таку обставину.
Окремо Військова частина НОМЕР_1 не погоджується з оцінкою висновку Рівненської торгово-промислової палати від 07.10.2025 № 56.01/406. Зазначає, що викладена у цьому документі інформація про відсутність на логістичних маршрутах належним чином організованих засобів захисту та стабільного прикриття засобами радіоелектронної боротьби не підтверджена іншими доказами. На думку позивача, достовірною інформацією про розміщення та застосування засобів радіоелектронної боротьби володіє відповідне військове командування, яке такої інформації торгово-промисловій палаті не надавало, зокрема з огляду на обмеження доступу до неї.
Військова частина звертає увагу й на те, що зазначений висновок виданий щодо істотної зміни обставин та за певних умов міг бути використаний підрядником як підстава для ініціювання внесення змін до договору, зокрема продовження строку виконання робіт. Однак ТОВ «Строй ЮА» протягом виконання договору з відповідною пропозицією до замовника не зверталося та зміни до календарного графіка сторонами не погоджувалися.
Позивач вважає немотивованим посилання суду першої інстанції на неузгодженість дій обох сторін, оскільки в оскаржуваному рішенні не конкретизовано, у чому саме полягала така неузгодженість, які дії або бездіяльність замовника вплинули на виконання договору та якими доказами це підтверджується.
Крім того, військова частина наголошує на істотній тривалості допущеного відповідачем прострочення. Відповідно до календарного графіка будівельні роботи мали бути виконані з 17.05.2025 до 30.06.2025, тобто протягом 44 днів, натомість фактично їх завершено 11.11.2025. Таким чином, прострочення становило 133 дні та, за твердженням скаржника, у декілька разів перевищило відведений договором строк будівництва, що свідчить про істотність порушення.
Заперечуючи висновок суду про відсутність доведених негативних наслідків порушення, позивач зазначає, що метою договору було не отримання економічного результату від експлуатації об`єкта, а будівництво фортифікаційної споруди для створення стійкої оборони на відповідному напрямку в умовах триваючої збройної агресії. Несвоєчасне завершення такої споруди, на думку військової частини, створювало загрозу належній організації оборони та життю і здоров`ю особового складу, який мав використовувати її за призначенням. Тому відсутність доказів майнових збитків замовника не свідчить про відсутність негативних наслідків порушення та не може бути визначальною підставою для зменшення неустойки.
Військова частина НОМЕР_1 підсумовує, що повне виконання відповідачем робіт після закінчення погодженого строку не усуває самого порушення та його наслідків, тоді як визначені договором пеня і штраф були заздалегідь погоджені сторонами з урахуванням призначення об`єкта. З огляду на це позивач вважає, що висновок суду про зменшення штрафних санкцій на 90% не відповідає встановленим обставинам справи та зроблений із неправильним застосуванням частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
ТОВ «Строй ЮА», обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині покладення на нього відповідальності не відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України щодо законності й обґрунтованості судового рішення. На думку товариства, суд не з`ясував усіх обставин, які входили до предмета доказування, зокрема не встановив, чи виконав замовник свої зустрічні обов`язки, чи надав належне сприяння підряднику, чи виникло прострочення саме з вини відповідача та чи існували договірні або законодавчі підстави для звільнення його від відповідальності.
Товариство стверджує, що суд першої інстанції порушив принципи змагальності та всебічності дослідження доказів, не застосував стандарт їх вірогідності, передбачений статтею 79 Господарського процесуального кодексу України, та фактично надав перевагу твердженням позивача. Висновок про належне виконання військовою частиною обов`язків замовника, на думку відповідача, ґрунтується на припущеннях і не підтверджений належними, допустимими та достовірними доказами.
Як на загальний контекст спірних правовідносин ТОВ «Строй ЮА» посилається на те, що військова частина подала до нього 44 однотипні позови про стягнення неустойки, загальний розмір вимог за якими перевищує 35 млн грн. При цьому сторонами було укладено 53 подібні за змістом договори щодо будівництва взаємопов`язаного комплексу фортифікаційних споруд загальною протяжністю понад 11 км. На думку товариства, поділ єдиного комплексу робіт на значну кількість договорів, а в подальшому - пред`явлення окремих позовів за кожним із них призводить до штучного збільшення сукупного розміру неустойки та не узгоджується із засадами добросовісності й розумності.
Відповідач також зазначає, що умови договорів були підготовлені та запропоновані замовником. Тому можливі неясності положень пунктів 4.2.1 та 8.1 договору щодо порядку затвердження проєктної документації і передання фронту робіт, а також співвідношення календарних строків із обов`язковими зупинками робіт під час повітряних тривог мають тлумачитися на користь підрядника відповідно до принципу contra proferentem.
За доводами товариства, договір передбачав два послідовні етапи: розроблення проєктної документації, проходження її експертизи та передання замовнику, а після цього - виконання будівельних робіт. Обов`язку підрядника виконати роботи кореспондували обов`язки замовника, передбачені пунктами 4.2.1 та 8.1 договору, а саме затвердити проєктну документацію і передати за актом належним чином підготовлений об`єкт, будівельний майданчик або фронт робіт. Відповідні обов`язки замовника, на переконання скаржника, випливають також зі статей 850, 875, 877 Цивільного кодексу України та пунктів 69, 70 Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2005 № 668.
Стосовно проєктної документації товариство посилається на абзац восьмий пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1415, відповідно до якого документація на будівництво фортифікаційних споруд підлягає погодженню з військовим командуванням, у межах території відповідальності якого здійснюється будівництво. За твердженням відповідача, державний замовник і відповідне військове командування є різними суб`єктами, що підтверджується, зокрема, положеннями постанови Кабінету Міністрів України № 514, якими передбачено включення представників обох цих суб`єктів до складу комісії з приймання-передачі фортифікаційної споруди.
З огляду на це ТОВ «Строй ЮА» вважає, що затвердження проєктної документації наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.04.2025 № 192 не підтверджує її погодження з компетентним військовим командуванням, у межах території відповідальності якого розташований об`єкт. Відсутність такого погодження, за доводами скаржника, створила правову, технічну та фактичну невизначеність щодо точного місця виконання робіт, параметрів споруди, її відповідності оперативній обстановці, а також безпечності доступу до будівельного майданчика.
ТОВ «Строй ЮА» заперечує й належність акта приймання-передачі об`єкта від 22.03.2025 як доказу передання фронту будівельних робіт другого етапу. Товариство звертає увагу, що цей акт складено наступного дня після укладення договору, тобто до завершення розроблення, експертизи та затвердження проєктної документації. Відповідач стверджує, що на той час не могли бути остаточно визначені просторові межі об`єкта, його координати, технічні параметри, рельєф місцевості, під`їзні шляхи, конструктивні рішення та інші характеристики, необхідні для фактичного виконання будівельних робіт.
За позицією товариства, зазначений акт міг підтверджувати лише передання вихідних даних і доступу до місцевості для проведення вишукувальних та проєктних робіт першого етапу, але не передання підготовленого фронту робіт другого етапу. Сам акт, як стверджує скаржник, не містить достатньої ідентифікації конкретної ділянки, її меж та координат, а його зміст не відповідає хронології виконання договору, оскільки в ньому зазначено про ознайомлення сторін із проєктною документацією, яка на той час ще не була розроблена та затверджена. Іншого акта, складеного після завершення проєктування, замовник не надав.
Відповідач посилається також на лист від 06.06.2025 № 121, яким, за його твердженням, він звертав увагу замовника на необхідність виконання пунктів 4.2.1 та 8.1 договору й передання фронту робіт другого етапу. Невиконання замовником зазначених дій товариство кваліфікує як прострочення кредитора у розумінні частини четвертої статті 612 та статті 613 Цивільного кодексу України, внаслідок якого підрядник не може вважатися таким, що прострочив виконання власного зобов`язання.
На переконання скаржника, суд першої інстанції не застосував положення статей 848, 850 та 851 Цивільного кодексу України, які передбачають обов`язок замовника сприяти підряднику, можливість продовження строку виконання робіт у разі ненадання такого сприяння, а також право підрядника не розпочинати або зупинити роботу, якщо невиконання замовником зустрічних обов`язків створює неможливість виконання договору.
Окремий блок доводів товариства стосується погіршення безпекової ситуації в районі будівництва. Відповідач зазначає, що за пунктами 4.3.7 та 4.4.10 договору він був зобов`язаний дотримуватися вимог охорони праці, проводити інструктаж працівників, забезпечувати їх реагування на сигнали повітряної тривоги та припиняти роботи за наявності небезпеки. Аналогічний обов`язок, за твердженням скаржника, встановлений пунктом 4.6 ДБН А.3.1-5:2016, відповідно до якого в разі виникнення небезпеки для життя і здоров`я людей роботи мають бути припинені до усунення небезпечних факторів.
На підтвердження об`єктивного характеру таких обставин ТОВ «Строй ЮА» посилається на висновок Рівненської торгово-промислової палати від 07.10.2025 № 56.01/406 про істотну зміну обставин. На думку товариства, цей документ підтверджує, що з початку квітня 2025 року відбулося непередбачуване загострення воєнної ситуації на території Межівської територіальної громади Дніпропетровської області та Покровського району Донецької області, наближення лінії бойового зіткнення, активне застосування авіації, FPV-дронів та інших безпілотних літальних апаратів, а також проведення евакуації населення з окремих населених пунктів.
Товариство зазначає, що відстань від окремих ділянок будівництва до лінії бойового зіткнення становила менше 10– 15 км, на логістичних маршрутах були відсутні належно організовані засоби захисту, а стабільне прикриття засобами радіоелектронної боротьби не забезпечувалося. Це створювало реальну загрозу життю цивільних працівників, пошкодженню техніки та матеріалів, унеможливлювало виконання робіт у декілька змін і в нічний час та порушувало безперервність будівельного процесу.
Відповідач посилається на затверджене наказом від 03.03.2025 № 183 положення про порядок дій працівників під час повітряної тривоги, яке передбачало обов`язкове припинення робіт. За наведеними товариством даними, у Дніпропетровській області протягом квітня 2025 року повітряну тривогу оголошували 124 рази загальною тривалістю 381 година 35 хвилин, а протягом травня 2025 року - 114 разів загальною тривалістю 499 годин 34 хвилини. Загальна тривалість тривог за ці два місяці становила 881 годину 9 хвилин. З урахуванням часу, необхідного для евакуації працівників, їх повернення, повторного запуску техніки та відновлення технологічних процесів, товариство оцінює сукупну втрату робочого часу у понад 50 календарних днів.
Додатковою обставиною, яка впливала на строки виконання робіт, скаржник називає несприятливі погодні умови. Посилаючись на лист Українського гідрометеорологічного центру від 09.07.2025, товариство зазначає, що протягом квітня - червня 2025 року в районах будівництва регулярно випадали опади, місцями до 35 мм, що ускладнювало виконання земляних та інших будівельних робіт.
Сукупність наведених обставин ТОВ «Строй ЮА» розцінює як таку, що не залежала від його волі, мала надзвичайний і невідворотний характер та перебувала у причинному зв`язку з порушенням строку виконання робіт. Товариство вважає, що висновок торгово-промислової палати, відомості про повітряні тривоги, наказ щодо безпеки працівників і метеорологічні дані підтверджують відсутність його вини. Суд першої інстанції, за доводами скаржника, непослідовно врахував ці обставини як підставу для зменшення неустойки, однак не надав їм оцінки в контексті повного звільнення підрядника від відповідальності.
На підтвердження добросовісності своєї поведінки товариство зазначає, що своєчасно виконало роботи першого етапу, що підтверджується актом № 1ПКД від 10.05.2025 на суму 59 760 грн, здійснювало закупівлю матеріалів, виготовлення конструкцій та інші підготовчі заходи. Виконання частини будівельних робіт на суму 1 132 402,67 грн підтверджується підписаними сторонами 30.06.2025 довідкою про їх вартість та актом приймання виконаних робіт. У подальшому роботи за договором були виконані в повному обсязі, прийняті замовником без зауважень та оплачені.
З огляду на викладене ТОВ «Строй ЮА» стверджує, що вжило всіх залежних від нього заходів для належного виконання договору та діяло в межах, які дозволяли безпекова ситуація і вимоги щодо охорони життя та здоров`я працівників. Відтак товариство вважає, що відповідно до статей 614, 617 Цивільного кодексу України та пунктів 13.2, 13.13 договору відсутність вини підрядника виключає застосування до нього відповідальності у вигляді пені та штрафу.
Обґрунтовуючи альтернативну вимогу щодо додаткового зменшення неустойки, товариство погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність виняткових обставин для застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, однак вважає зменшення санкцій на 90% недостатнім. Посилаючись на відсутність доведених збитків замовника, повне виконання договору, прийняття робіт без зауважень, складні умови їх проведення, неналежне виконання замовником зустрічних обов`язків та сукупний розмір вимог за іншими аналогічними справами, відповідач стверджує, що навіть присуджена судом сума не забезпечує належного балансу інтересів сторін.
ТОВ «Строй ЮА» посилається на положення статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України, рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 та правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких неустойка має стимулювальний і компенсаційний, а не каральний характер, не повинна становити надмірний тягар для боржника чи бути джерелом невиправданого прибутку кредитора. Оскільки закон не встановлює мінімальної або максимальної межі зменшення неустойки, товариство вважає, що сукупність обставин цієї справи дає підстави для її зменшення на 99%.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Строй ЮА» відзиву на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 не подало.
Військова частина НОМЕР_1 відзиву на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй ЮА» також не подала.
Інших письмових пояснень або заперечень щодо доводів апеляційних скарг від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.
Відповідно до частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає апеляційному перегляду судового рішення.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2026 для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів Віннікова С.В. та Висоцького А.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 , витребувано матеріали справи № 904/1127/26 з Господарського суду Дніпропетровської області та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 22.07.2026 о 10:30.
02.07.2026 до Центрального апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ТОВ «Строй ЮА» на те саме рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 02.07.2026 апеляційну скаргу ТОВ «Строй ЮА» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Андрейчука Л.В. (доповідач), суддів Віннікова С.В. та Висоцького А.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.07.2026 апеляційну скаргу ТОВ «Строй ЮА» залишено без руху у зв`язку з ненаданням доказів сплати судового збору. Скаржнику встановлено п`ятиденний строк із дня отримання ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом сплати судового збору в розмірі 3 993,60 грн та подання суду відповідних доказів.
07.07.2026 Військова частина НОМЕР_1 подала заяву про участь її представника у судовому засіданні, призначеному на 22.07.2026, а також у всіх наступних судових засіданнях у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
08.07.2026 до суду надійшла заява ТОВ «Строй ЮА» про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано платіжну інструкцію від 07.07.2026 № 1094 про сплату судового збору в розмірі 3 993,60 грн. Таким чином, недоліки апеляційної скарги товариство усунуло у встановлений судом строк.
10.07.2026 на виконання ухвали Центрального апеляційного господарського суду від 30.06.2026 з Господарського суду Дніпропетровської області надійшли матеріали справи № 904/1127/26.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.07.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Строй ЮА» та об`єднано її з апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 для спільного розгляду в одному апеляційному провадженні.
За результатами апеляційного перегляду у судовому засіданні 22.07.2026 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Встановлені судом обставини справи.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 21.03.2025 між Військовою частиною НОМЕР_1 як замовником і ТОВ «Строй ЮА» як підрядником укладено договір підряду на будівництво фортифікаційних споруд № 132/4Д.
Відповідно до пункту 1.1 договору замовник доручив, а підрядник зобов`язався на власний ризик і власними силами виконати роботи з розроблення проєктно-кошторисної документації та будівельні роботи на об`єкті «Нове будівництво фортифікаційних споруд опорного пункту № 382», а замовник зобов`язався прийняти належно виконані роботи та оплатити їх вартість. Джерелом фінансування визначено кошти Державного бюджету України.
Пунктом 1.4 договору передбачено виконання робіт у два етапи:
І етап - виконання інженерно-геодезичних та інженерно-геологічних вишукувань, розроблення проєктної документації стадії «Робочий проєкт», до складу якої мав входити генеральний план, проходження експертизи з отриманням позитивного експертного звіту та передання документації замовнику;
ІІ етап - виконання будівельних робіт відповідно до календарного графіка.
На момент укладення договору його ціна відповідно до пункту 2.1 становила 2 994 214 грн, з яких 499 035,67 грн - податок на додану вартість.
Згідно з пунктами 3.1, 3.2 договору строки виконання робіт визначалися календарним графіком, а кінцевим строком їх виконання було 30.06.2025 включно. Підрядник мав розпочати роботи за календарним графіком, але не пізніше п`яти календарних днів після підписання договору. Відповідно до календарного графіка виконання будівельних робіт другого етапу було заплановано протягом травня - червня 2025 року.
Пунктом 3.3 договору передбачено, що строки виконання робіт можуть змінюватися шляхом внесення відповідних змін до договору в разі виникнення обставин непереборної сили, засвідчених відповідно до розділу 14 договору.
За змістом пункту 3.4 договору після закінчення робіт підрядник повинен письмово повідомити про це замовника, а датою закінчення робіт за договором вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін акта готовності об`єкта до експлуатації.
Пунктом 4.2.1 договору до обов`язків замовника віднесено затвердження проєктної документації та надання підряднику об`єкта - фронту робіт. Відповідно до пункту 8.1 договору замовник за актом приймання-передачі об`єкта передає підряднику на період виконання робіт і до їх завершення об`єкт, будівельний майданчик або фронт робіт.
Договором також передбачено обов`язок підрядника дотримуватися вимог законодавства про охорону праці, протипожежних заходів і безпечних умов виконання будівельних робіт, забезпечити інформування працівників про сигнали повітряної тривоги, провести відповідні інструктажі та визначити місця їх безпечного перебування.
Згідно з пунктом 13.2 договору підрядник несе відповідальність за якість і строки виконання робіт, якщо не доведе, що відповідне порушення сталося не з його вини. Пунктом 13.13 договору окремо передбачено, що підрядник не несе відповідальності за порушення строків виконання робіт, якщо таке порушення сталося не з його вини.
Відповідно до пункту 13.5 договору за порушення строків завершення будівництва підрядник сплачує замовнику пеню в розмірі 0,1% договірної ціни за кожний день прострочення, а в разі прострочення понад тридцять днів - додатково штраф у розмірі 7% цієї вартості.
Відповідно до пункту 13.7 договору штрафні санкції підлягають стягненню в повному обсязі незалежно від відшкодування збитків, а їх сплата не звільняє сторону від виконання прийнятих на себе договірних зобов`язань.
За умовами пунктів 14.1– 14.4 договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань унаслідок обставин непереборної сили. Сторона, для якої настали такі обставини, повинна не пізніше п`яти робочих днів письмово повідомити про них іншу сторону та протягом п`яти календарних днів надати підтвердні документи компетентного органу. Доказом виникнення і тривалості обставин непереборної сили сторони визначили сертифікат Торгово-промислової палати України або регіональної торгово-промислової палати.
Пунктом 14.6 договору встановлено, що неповідомлення або несвоєчасне повідомлення іншої сторони про настання обставин непереборної сили позбавляє відповідну сторону права посилатися на такі обставини та вимагати зміни або перенесення строку виконання зобов`язань.
У пункті 14.8 договору сторони зазначили, що усвідомлюють укладення договору під час дії в Україні правового режиму воєнного стану, а тому сам факт його дії не вважається форс-мажорною обставиною. Винятком визначено настання конкретних подій, зокрема окупацію території виконання робіт або знищення об`єктів сторін, підтверджених документами уповноваженого органу.
Відповідно до пункту 17.2 договору він набирає чинності з дати його підписання та діє до завершення правового режиму воєнного стану, але не пізніше 31.12.2025, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
Договір підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками. Його дійсність сторонами не оспорювалася, договір не розірваний та недійсним у встановленому законом порядку не визнавався.
22.03.2025 представники замовника та підрядника підписали акт приймання-передачі об`єкта - будівельного майданчика за об`єктом «Нове будівництво фортифікаційних споруд опорного пункту № 382».
В акті зазначено, що представники сторін виконали огляд будівельного майданчика в натурі, зовнішньомайданчикових і внутрішньомайданчикових підготовчих робіт та ознайомилися з проєктною документацією. За висновком, викладеним в акті, стан будівельного майданчика відповідав договору, проєкту та технічним регламентам, а майданчик був прийнятий підрядником для початку будівництва. Акт підписаний обома сторонами без застережень.
07.04.2025 Державним підприємством «Жилком» складено позитивний експертний звіт № 290-Е-25/В за результатами розгляду кошторисної частини проєктної документації за робочим проєктом «Нове будівництво фортифікаційних споруд опорного пункту № 382».
У звіті зазначено, що проєктну документацію розроблено з дотриманням кошторисних норм України, а загальна кошторисна вартість будівництва в поточних цінах станом на 03.04.2025 становила 3 366 507,34 грн.
На підставі цього позитивного експертного звіту наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 14.04.2025 № 192 затверджено проєктну документацію щодо об`єкта «Нове будівництво фортифікаційних споруд опорного пункту № 382».
Додатковою угодою від 05.05.2025 № 1 сторони зменшили договірну ціну на 1 182 грн та виклали пункт 2.1 договору в новій редакції, відповідно до якої вартість робіт становила 2 993 032 грн, з яких 498 838,67 грн - податок на додану вартість.
Цією ж додатковою угодою договір доповнено пунктом 9.2, який передбачав можливість здійснення попередньої оплати в розмірі не більше 30% вартості будівельних робіт. Отриману попередню оплату підрядник мав використати на придбання та постачання матеріалів, конструкцій і виробів, необхідних для виконання робіт, не пізніше 23.06.2025.
10.05.2025 сторони підписали акт № 1ПКД здачі-приймання виконаних робіт із розроблення проєктно-кошторисної документації. В акті зазначено, що роботи відповідають умовам договору, належно оформлені та прийняті замовником, а сторони не мають одна до одної претензій. Вартість прийнятих проєктних робіт разом із витратами на проведення експертизи становила 59 760 грн.
13.05.2025 замовник перерахував підряднику 763 948,10 грн попередньої оплати на придбання матеріалів, конструкцій та виробів, необхідних для виконання будівельних робіт на об`єкті, що підтверджується платіжною інструкцією від 12.05.2025 № 99.
Матеріали справи містять лист ТОВ «Строй ЮА» від 06.06.2025 № 121, у якому товариство повідомляло Військову частину НОМЕР_1 про необхідність передання фронту робіт за низкою укладених між сторонами договорів. Водночас договір від 21.03.2025 № 132/4Д та опорний пункт № 382 у переліку договорів і об`єктів, яких стосувався цей лист, не зазначені.
20.06.2025 замовник оплатив прийняті проєктні роботи в розмірі 59 760 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 628.
30.06.2025 сторони підписали акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт за червень 2025 року на загальну суму 1 132 402,67 грн. Частина вартості цих робіт у розмірі 763 948,10 грн була покрита раніше перерахованою попередньою оплатою.
03.07.2025 замовник сплатив залишок вартості робіт, прийнятих за актом № 1, у розмірі 368 454,57 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 02.07.2025 № 1001.
Установлений договором строк виконання всіх робіт закінчився 30.06.2025. Змін до пункту 3.1 договору або календарного графіка щодо продовження цього строку сторони не вносили. Додаткові угоди, якими змінювалася договірна ціна та порядок оплати, кінцевого строку виконання робіт не стосувалися.
07.10.2025 Рівненська торгово-промислова палата видала ТОВ «Строй ЮА» висновок № 56.01/406 про істотну зміну обставин за низкою договорів, укладених товариством із Військовою частиною НОМЕР_1 , серед яких зазначено й договір № 132/4Д.
У цьому висновку викладено відомості про погіршення з початку квітня 2025 року безпекової ситуації на території Межівської територіальної громади Дніпропетровської області та Покровського району Донецької області, наближення лінії бойового зіткнення, застосування авіації та безпілотних літальних апаратів, ускладнення логістики, повітряні тривоги, необхідність зупинення робіт для забезпечення безпеки працівників, а також несприятливі погодні умови.
Зокрема, у висновку зазначено, що протягом квітня - травня 2025 року в Дніпропетровській області повітряну тривогу оголошували 238 разів загальною тривалістю 881 година 9 хвилин, а з урахуванням часу, необхідного для поновлення будівельного процесу, загальна тривалість зупинення або обмеження робіт могла становити понад 50 календарних днів. Також у висновку міститься посилання на наказ ТОВ «Строй ЮА» від 03.03.2025 № 183 про порядок дій працівників під час повітряної тривоги.
За результатами дослідження наданих товариством документів Рівненська торгово-промислова палата констатувала наявність істотної зміни обставин і зазначила про можливість використання такого висновку сторонами під час проведення переговорів щодо внесення змін до договорів. Вказаний документ має назву «Висновок про істотну зміну обставин» і не є сертифікатом про засвідчення форс-мажорних обставин.
Матеріали справи не містять доказів повідомлення ТОВ «Строй ЮА» Військової частини НОМЕР_1 у визначений пунктом 14.2 договору п`ятиденний строк про настання форс-мажорних обставин саме за договором № 132/4Д, надання замовнику відповідного сертифіката торгово-промислової палати або звернення до замовника з пропозицією продовжити строк виконання робіт за цим договором.
Незважаючи на закінчення погодженого строку, ТОВ «Строй ЮА» продовжило виконання будівельних робіт.
11.11.2025 сторони склали акт № 2 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2025 року, яким підтверджено виконання решти робіт на суму 1 744 271,14 грн.
17.11.2025 замовник перерахував підряднику 1 744 271,14 грн вартості робіт, прийнятих за актом № 2, що підтверджується платіжною інструкцією № 2395.
24.11.2025 сторони підписали акт № 2ПКД здачі-приймання виконаних робіт зі здійснення авторського нагляду на об`єкті на суму 11 400 грн. В акті зазначено, що роботи відповідають умовам договору, належно оформлені й прийняті замовником, а сторони претензій одна до одної не мають.
Додатковою угодою від 26.11.2025 № 2 сторони зменшили вартість робіт ще на 45 198,19 грн та визначили остаточну договірну ціну в розмірі 2 947 833,81 грн, з яких 491 305,64 грн - податок на додану вартість. Інші умови договору цією додатковою угодою залишено без змін.
27.11.2025 замовник сплатив 11 400 грн за виконані роботи з авторського нагляду, що підтверджується платіжною інструкцією від 26.11.2025 № 2510.
Загальний розмір проведених Військовою частиною НОМЕР_1 платежів за договором становив 2 947 833,81 грн та відповідав остаточній договірній ціні, встановленій додатковою угодою № 2.
Акти № 1 та № 2 приймання виконаних будівельних робіт підписані представниками обох сторін без застережень щодо обсягу та якості робіт. Матеріали справи не містять актів про виявлення недоліків або дефектів виконаних робіт. Роботи за договором прийняті замовником у повному обсязі та повністю оплачені.
01.12.2025 уповноважені представники замовника, генерального проєктувальника, генерального підрядника та технічного нагляду підписали акт готовності об`єкта до експлуатації.
В акті зазначено, що об`єкт належить до класу наслідків СС1, а документ, який дає право на виконання будівельних робіт, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 № 1415 не вимагався. Місцем розташування об`єкта визначено територію біля села Наталівка Дніпропетровської області. Будівельні роботи розпочато у травні 2025 року та закінчено в листопаді 2025 року, а акт форми КБ-2в про завершення робіт складено 11.11.2025. Об`єкт визнано закінченим будівництвом і готовим до експлуатації.
Таким чином, станом на встановлений договором кінцевий строк - 30.06.2025 - будівельні роботи в повному обсязі завершені не були. В акті готовності об`єкта до експлуатації від 01.12.2025 зазначено, що будівельні роботи закінчено 11.11.2025.
Матеріали справи також містять адвокатський запит представника ТОВ «Строй ЮА» від 14.05.2026 № 2 та відповідь Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 20.05.2026 № 518/5704.
У відповіді зазначено, що будівництво опорного пункту № 382 здійснювалося в межах території відповідальності Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_2 та Військової частини НОМЕР_1 . Також повідомлено, що проєктна документація на будівництво фортифікаційних споруд затверджувалася наказами командира Військової частини НОМЕР_1 в межах наданих йому повноважень відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 560. Відомості щодо розмежування ліній оборони та визначення першої, другої чи третьої лінії віднесено до повноважень Генерального штабу Збройних Сил України та до інформації з обмеженим доступом.
Звертаючись із позовом у цій справі, Військова частина НОМЕР_1 , виходячи із зазначеної в акті готовності дати закінчення будівельних робіт, визначила період прострочення з 01.07.2025 до 10.11.2025 включно, що становить 133 календарні дні.
На підставі пункту 13.5 договору позивач нарахував ТОВ «Строй ЮА» за вказаний період пеню в розмірі 398 073, 26 грн. Розрахунок здійснено виходячи з договірної ціни 2 993 032 грн, визначеної додатковою угодою № 1.
Оскільки прострочення перевищило тридцять днів, позивач додатково нарахував штраф у розмірі 7% цієї договірної ціни, що становить 209 512,24 грн.
Загальний розмір нарахованих позивачем штрафних санкцій становить 607 585,50 грн.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційних скарг, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційних скаргах та відзивах на них. Водночас за частиною четвертою цієї статті суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо встановить неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення. Офіційний текст статті 269 ГПК України.
Одним із основних доводів апеляційної скарги ТОВ «Строй ЮА» є твердження про порушення судом першої інстанції статей 73– 80, 86, 236 ГПК України, неврахування стандарту вірогідності доказів, автоматичне прийняття позиції позивача та ненадання належної оцінки доказам відповідача.
Надаючи оцінку цим доводам, колегія суддів виходить із того, що згідно із частиною першою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статті 79 ГПК України обставина вважається доведеною, якщо докази, надані на її підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, подані на її спростування. Питання про вірогідність доказів суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стаття 86 ГПК України передбачає оцінювання судом кожного доказу окремо та доказів у їх сукупності з погляду належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку. Жоден доказ не має для суду наперед установленої сили. Офіційний текст статей 74, 79 та 86 ГПК України.
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, розкриваючи зміст стандарту вірогідності доказів, зазначив, що цей стандарт вимагає зіставлення доказів обох сторін та встановлення того, чи видається існування відповідної обставини більш імовірним, ніж її відсутність. Водночас принцип змагальності не означає, що суд зобов`язаний визнати доведеною будь-яку обставину лише тому, що сторона про неї стверджує. Такий висновок, зокрема, викладено у постанові КГС ВС від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 та послідовно застосовано у постановах від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18 і від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.
Таким чином, стандарт вірогідності доказів не звільняє сторону від виконання покладеного на неї обов`язку доказування і не означає, що заперечення відповідача саме по собі спростовує підтверджені документами обставини. Суд повинен порівняти надані сторонами докази та встановити, які з них повніше й переконливіше підтверджують відповідну обставину.
У цій справі на позивача покладався обов`язок довести існування договірного зобов`язання, його зміст, погоджений сторонами строк виконання робіт, факт недотримання цього строку, передбачену договором відповідальність та правильність розрахунку заявлених до стягнення сум.
Водночас обов`язок довести обставини, на які відповідач посилається як на підставу звільнення від відповідальності, зокрема прострочення кредитора, невиконання замовником зустрічних обов`язків, наявність непереборної сили або відсутність вини підрядника, покладався на ТОВ «Строй ЮА».
Такий розподіл обов`язку доказування узгоджується не лише зі статтею 74 ГПК України, а й із частиною другою статті 614 Цивільного кодексу України, відповідно до якої відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. За частиною першою цієї статті особа вважається невинуватою, якщо доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання. Аналогічний розподіл ризику доказування сторони закріпили в пунктах 13.2 та 13.13 договору.
Тому довід відповідача про те, що саме позивач повинен був спростувати всі наведені підрядником причини прострочення, не відповідає встановленому законом розподілу обов`язку доказування. Позивач мав довести порушення, тоді як відповідач - обставини, що виключають його відповідальність або підтверджують відсутність причинного зв`язку між його поведінкою та простроченням.
Згідно зі статтею 236 ГПК України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими доказами, з наданням оцінки всім істотним аргументам учасників справи.
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції встановив зміст укладеного сторонами договору, погоджений строк виконання робіт, обсяг робіт, прийнятий станом на 30.06.2025, дату завершення решти будівельних робіт, зміст висновку Рівненської торгово-промислової палати, умови договору щодо непереборної сили та відповідальності сторін, а також перевірив заявлений позивачем розрахунок.
Суд першої інстанції не погодився з доводами відповідача про відсутність підстав для відповідальності, проте врахував наведені ним обставини безпекового характеру, повне виконання договору, прийняття та оплату робіт, відсутність доказів збитків позивача під час вирішення окремого питання про зменшення неустойки.
Саме по собі те, що суд не погодився з правовою оцінкою доказів, запропонованою відповідачем, не свідчить про порушення принципу змагальності або про неврахування стандарту вірогідності доказів. Не свідчить про це й незгода відповідача з обсягом мотивування рішення, якщо з його змісту можливо встановити фактичні та правові підстави, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Перевіряючи наявність порушення зобов`язання, колегія суддів ураховує, що за статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, а зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно повинно бути виконане в цей строк. Статтею 629 ЦК України встановлено обов`язковість договору для його сторін.
Згідно із частиною першою статті 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів установлюються договором підряду. Частина перша статті 875 ЦК України покладає на підрядника обов`язок збудувати та здати об`єкт у встановлений договором строк, а стаття 883 цього Кодексу передбачає відповідальність підрядника, зокрема, за прострочення передання об`єкта, якщо він не доведе, що порушення сталося не з його вини. Офіційний текст Цивільного кодексу України.
Пунктом 3.1 договору сторони однозначно погодили кінцевий строк виконання робіт - до 30.06.2025 включно. Пунктом 4.4.3 договору на підрядника покладено обов`язок виконати всі передбачені договором роботи у встановлені строки та забезпечити завершення робіт і передання об`єкта у строк, визначений пунктом 3.1 договору.
Можливість зміни строку сторони передбачили в пункті 3.3 договору, пов`язавши її з унесенням відповідних змін до договору в разі виникнення обставин непереборної сили, засвідчених у порядку розділу 14 договору.
Однак додатковими угодами №1 та №2 сторони змінювали договірну ціну та окремі умови розрахунків, але не змінювали кінцевого строку виконання робіт. Навпаки, в обох додаткових угодах прямо зазначено, що інші положення договору залишаються без змін.
Таким чином, після укладення додаткових угод пункт 3.1 договору продовжував діяти у первісній редакції, а тому роботи мали бути завершені не пізніше 30.06.2025.
Матеріалами справи підтверджується, що станом на цю дату зобов`язання було виконано лише частково. За актом №1 приймання виконаних будівельних робіт від 30.06.2025 замовник прийняв роботи на суму 1 132 402,67 грн. Водночас решту будівельних робіт на суму 1 744 271,14 грн оформлено актом №2 лише 11.11.2025.
В акті готовності об`єкта до експлуатації від 01.12.2025 також зазначено, що будівельні роботи закінчено в листопаді 2025 року, а акт форми КБ-2в про завершення робіт складено 11.11.2025.
Таким чином, документи, підписані обома сторонами без застережень, підтверджують, що станом на 30.06.2025 весь передбачений договором обсяг робіт виконано не було, а будівельні роботи фактично завершено лише 11.11.2025.
Пунктом 3.4 договору передбачено, що датою закінчення робіт вважається дата підписання акта готовності об`єкта до експлуатації. Такий акт сторони підписали 01.12.2025. Водночас позивач, визначаючи період прострочення, керувався більш сприятливою для відповідача датою фактичного завершення будівельних робіт - 11.11.2025 - та нарахував пеню лише до 10.11.2025 включно.
Тому незалежно від того, чи виходити з дати фізичного завершення будівельних робіт, зазначеної в акті №2, чи з дати підписання акта готовності відповідно до пункту 3.4 договору, заявлений позивачем період із 01.07.2025 до 10.11.2025 повністю охоплюється періодом прострочення.
За таких обставин місцевий господарський суд правильно встановив, що прострочення виконання зобов`язання становило щонайменше 133 календарні дні.
Посилання відповідача на подальше прийняття та повну оплату замовником виконаних робіт цього висновку не спростовує. Підписання актів після завершення робіт засвідчує їх фактичне виконання, обсяг, вартість і прийняття замовником, але не змінює встановлений договором строк та не перетворює несвоєчасне виконання на своєчасне.
Відсутність у підписаних актах претензій щодо якості й обсягу виконаних робіт також не є відмовою замовника від права на застосування відповідальності за порушення строку. Матеріали справи не містять правочину про прощення відповідного боргу, відмову від неустойки або припинення відповідальності підрядника за прострочення.
Крім того, пунктом 13.7 договору сторони погодили, що сплата штрафних санкцій не звільняє від виконання основного зобов`язання, а пунктом 13.12 передбачили, що закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення його умов.
Щодо розміру нарахованих санкцій колегія суддів зазначає, що пунктом 13.5 договору сторони встановили пеню в розмірі 0,1% договірної ціни за кожний день прострочення завершення будівництва, а в разі прострочення понад тридцять днів - додатковий штраф у розмірі 7% цієї вартості.
На момент виникнення прострочення діяла редакція пункту 2.1 договору, викладена в додатковій угоді №1 від 05.05.2025, за якою договірна ціна становила 2 993 032 грн.
Додаткову угоду №2 про зменшення договірної ціни до 2 947 833,81 грн сторони уклали лише 26.11.2025, тобто після завершення заявленого позивачем періоду нарахування. Угода №2 набирала чинності з моменту її підписання та не містила умови про поширення нової ціни на відносини сторін, які існували до її укладення.
Це узгоджується із частиною третьою статті 653 ЦК України, за якою в разі зміни договору зобов`язання змінюються з моменту досягнення сторонами відповідної домовленості, якщо інше прямо не встановлено договором або не випливає з характеру зміни.
Таким чином, позивач обґрунтовано використав у розрахунку договірну ціну 2 993 032 грн, яка діяла протягом усього заявленого періоду прострочення.
Арифметична перевірка розрахунку свідчить: 2 993 032 грн Ч 0,1% Ч 133 дні = 398 073,256 грн, що після округлення становить 398 073,26 грн пені; 2 993 032 грн Ч 7% = 209 512,24 грн штрафу; загальна сума нарахованої неустойки становить 607 585, 50 грн. 
Підстав для застосування іншої договірної ціни, скорочення заявленого періоду або зміни погодженого сторонами способу обчислення санкцій матеріали справи не містять.
Одночасне нарахування пені та штрафу також відповідає прямо погодженому сторонами змісту пункту 13.5 договору. Пеня застосовується за кожний день прострочення, тоді як одноразовий штраф - за кваліфіковане порушення у вигляді прострочення понад тридцять днів.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19 виснувала, що штраф і пеня є формами одного виду відповідальності - неустойки, а тому їх одночасне застосування за умовами договору не становить подвійного притягнення до юридичної відповідальності, забороненого статтею 61 Конституції України. У межах одного виду відповідальності сторони можуть погодити різні санкції. 
Відсутність доказів завдання позивачу збитків не усуває самого права на неустойку, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України таке право виникає незалежно від наявності у кредитора збитків. Водночас ця обставина має значення для визначення остаточного розміру відповідальності та підлягає врахуванню під час розгляду доводів обох апеляційних скарг щодо зменшення неустойки.
Таким чином, надані позивачем докази в частині існування зобов`язання, погодженого строку його виконання, фактичної дати завершення будівельних робіт та розміру договірних санкцій є належними, допустимими, узгодженими між собою та більш вірогідними, ніж заперечення відповідача щодо відсутності самого факту прострочення.
У такий спосіб, суд першої інстанції правильно встановив наявність об`єктивної сторони порушення - невиконання всього обсягу робіт до 30.06.2025 - та правильно перевірив передбачений пунктом 13.5 договору розрахунок 398 073,26 грн пені і 209 512, 24 грн штрафу.
Водночас остаточний висновок щодо відповідальності відповідача потребує окремої оцінки його доводів про невиконання замовником зустрічних обов`язків, прострочення кредитора, ненадання належного фронту робіт, непогодження проєктної документації та відсутність вини підрядника, що становитиме наступний логічний блок цього розділу.
Доводи ТОВ «Строй ЮА» про те, що прострочення виконання робіт стало наслідком невиконання військовою частиною НОМЕР_1 зустрічних обов`язків щодо погодження проєктної документації, передання придатного та безпечного фронту робіт і сприяння підряднику, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Відповідач стверджує, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 14.04.2025 № 192 не підтверджує погодження проєктної документації належним військовим командуванням, оскільки військова частина НОМЕР_1 є державним замовником будівництва, тоді як військове командування, у зоні відповідальності якого розташований об`єкт, є іншим суб`єктом.
Такі доводи ґрунтуються на вибірковому тлумаченні нормативно-правових актів та не враховують сукупності доказів, наявних у матеріалах справи.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29.12.2023 №1415 «Деякі питання підвищення обороноздатності держави на період воєнного стану в Україні» передбачено, зокрема, можливість розроблення проєктної документації виконавцем робіт та її погодження військовим командуванням, у межах території відповідальності якого здійснюється будівництво фортифікаційних споруд.
Водночас положення постанови №1415 не визначають, що таке погодження обов`язково має бути оформлене окремим документом встановленої форми, який підлягає переданню підряднику, та не встановлюють, що державний замовник і відповідне військове командування за будь-яких умов повинні бути різними суб`єктами.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» до військового командування належать, серед іншого, командувачі (начальники) органів військового управління, командири з`єднань, військових частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань. Тому саме по собі поєднання військовою частиною функцій державного замовника та участі у погодженні або затвердженні відповідної документації не свідчить про відсутність у її командира необхідних повноважень.
З матеріалів справи вбачається, що завдання на проєктування, яке є додатком до договору та підписане обома сторонами, містить посилання на схему об`єкта, затверджену військовим командуванням. Отже, під час укладення договору відповідач був обізнаний із вихідними даними щодо об`єкта, його належністю та відповідною схемою, не заявляв заперечень щодо повноважень осіб, якими вона погоджувалася, та прийняв на себе обов`язок виконати проєктні і будівельні роботи у визначений договором строк.
Крім того, у матеріалах справи наявні:
• позитивний експертний звіт від 07.04.2025 № 290-Е-25/В щодо розгляду кошторисної частини проєктної документації;
• наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 14.04.2025 № 192 про затвердження проєктної документації;
• акт приймання виконаних робіт за І етапом від 10.05.2025, відповідно до якого розроблена відповідачем проєктна документація прийнята замовником без зауважень;
• відповідь Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 20.05.2026 № 518/5704, у якій зазначено, що будівництво оборонного пункту № НОМЕР_2 здійснювалося в межах територіальної відповідальності оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та військової частини НОМЕР_1 , а проєктна документація затверджена командиром військової частини НОМЕР_1 в межах наданих повноважень.
Затвердження проєктної документації наказом командира військової частини узгоджується також із Порядком затвердження проєктів будівництва і проведення їх експертизи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 560. Вартість об`єкта за договором становила 3 359 112, 65 грн, тобто не перевищувала граничного вартісного показника, в межах якого проєкти, що реалізуються державними підприємствами, установами й організаціями за бюджетні кошти, затверджуються такими установами й організаціями.
При цьому погодження проєктних рішень військовим командуванням відповідно до постанови № 1415 та затвердження проєктної документації відповідно до Порядку №560 є пов`язаними, але не тотожними організаційними діями. Наявні у справі докази у своїй сукупності підтверджують як розроблення та прийняття документації, так і її затвердження уповноваженою посадовою особою.
Посилання апелянта на Порядок передачі, утримання, обслуговування та ведення обліку фортифікаційних споруд, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2024 № 514, наведеного висновку не спростовує. Цей Порядок регулює передання вже завершених фортифікаційних споруд, їх утримання, обслуговування та облік, а також формування відповідної комісії. Окреме зазначення у складі такої комісії представників державного замовника, військового командування, балансоутримувача та інших органів не означає, що один суб`єкт за жодних обставин не може виконувати різні функції, передбачені іншими нормативними актами. Тим більше ці положення не визначають порядок розроблення або затвердження проєктної документації й не встановлюють недійсності наказу командира військової частини.
ТОВ «Строй ЮА», заперечуючи факт належного погодження документації, не надало доказів скасування наказу від 14.04.2025 № 192, визнання його незаконним, перевищення командиром військової частини своїх повноважень або відмови відповідного військового командування від погодження об`єкта чи його розташування. Аргументи апелянта фактично зводяться до припущення про відсутність такого погодження, тоді як матеріали справи містять сукупність взаємопов`язаних письмових доказів протилежного.
Не підтверджене доказами й твердження відповідача про те, що погодження військовим командуванням мало засвідчувати розмінування земельної ділянки, відсутність будь-яких воєнних загроз, гарантовану безпеку працівників підрядника та забезпечення військового захисту місця виконання робіт. Постанова № 1415 такого змісту погодженню проєктної документації не надає. Відповідач не може шляхом розширеного тлумачення відповідного нормативного положення покладати на замовника додаткові обов`язки, які не встановлені ні законодавством, ні укладеним сторонами договором.
Таким чином, висновки апелянта про відсутність належно погодженої та затвердженої проєктної документації не відповідають установленим обставинам справи.
Відповідно до частини першої статті 875 Цивільного кодексу України за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати та передати у встановлений строк об`єкт, а замовник - надати підрядникові будівельний майданчик або фронт робіт, передати затверджену проєктно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладено на підрядника, прийняти об`єкт та оплатити роботи.
За змістом статті 877 Цивільного кодексу України договором визначається, яка зі сторін і в який строк зобов`язана надати відповідну документацію.
Пунктами 29, 69, 70 Загальних умов укладення та виконання договорів підряду в капітальному будівництві, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2005 №668, передбачено обов`язок замовника надати будівельний майданчик або фронт робіт у порядку, встановленому договором, з оформленням відповідного акта, а також виконати необхідні для цього підготовчі роботи.
У цій справі сторони самостійно врегулювали порядок передання об`єкта. Згідно з пунктом 8.1 договору замовник за актом приймання-передачі передає підряднику на період виконання робіт та до їх завершення об`єкт - будівельний майданчик або фронт робіт.
Таким чином, договір передбачає складення одного акта передання об`єкта на весь період виконання робіт. У договорі немає положення про обов`язкове повторне передання того самого об`єкта після розроблення або затвердження проєктної документації чи про необхідність складення окремих актів для кожного етапу робіт.
Пункт 4.2.1 договору, яким до обов`язків замовника віднесено затвердження проєктної документації та передання об`єкта, також не встановлює обов`язкової послідовності цих дій і не містить застереження про те, що акт може бути складений виключно після завершення І етапу.
22.03.2025 сторонами без зауважень і застережень підписаний акт приймання-передачі об`єкта. В акті зазначено, що представники сторін оглянули будівельний майданчик у натурі, ознайомилися зі станом об`єкта, зовнішніми та внутрішніми підготовчими роботами і відповідною документацією, підтвердили відповідність стану об`єкта умовам договору, проєкту та технічним регламентам, а підрядник прийняв об`єкт для початку будівництва.
Тому твердження апелянта, що акт від 22.03.2025 міг стосуватися виключно передання вихідних даних для проєктування, прямо суперечить його змісту. В акті йдеться не лише про ознайомлення з документацією, а й про огляд будівельного майданчика в натурі та прийняття його підрядником саме для початку будівельних робіт.
Та обставина, що акт складений наступного дня після укладення договору та до остаточного затвердження розробленої відповідачем проєктної документації, не спростовує факту фізичного передання будівельного майданчика. Вжите в акті посилання на проєктну документацію могло стосуватися наявних на той час схеми об`єкта, завдання на проєктування та інших вихідних матеріалів. Навіть якщо остаточний комплект проєктної документації був розроблений пізніше, це не нівелює тієї частини акта, в якій сторони зафіксували огляд та передання конкретного об`єкта.
Доводи про відсутність в акті географічних координат, меж, опису рельєфу, під`їзних шляхів та інших технічних характеристик також не свідчать про його неналежність. Ні договір, ні пункт 69 Загальних умов № 668 не встановлюють обов`язкової уніфікованої форми такого акта або вичерпного переліку відомостей, які він має містити. Об`єкт був визначений договором як оборонний пункт № 382, а сторони в акті підтвердили його огляд у натурі та прийняття відповідачем.
Відповідач не заявляв під час підписання акта, що не може ідентифікувати об`єкт, що йому не зрозуміле його місцезнаходження або що фактично оглянута ділянка відрізняється від передбаченої договором. Не надано й доказів того, що підпис уповноваженого представника ТОВ «Строй ЮА» на акті є недостовірним або що акт підписаний під впливом помилки, обману чи примусу.
Подальша поведінка самого відповідача також підтверджує фактичне передання та доступність об`єкта. Зокрема, актом виконаних будівельних робіт від 30.06.2025 підтверджено виконання робіт на суму 1 132 402,67 грн. Таким чином, до завершення встановленого договором строку ТОВ «Строй ЮА» фактично здійснювало будівельні роботи на оборонному пункті №382. Решта робіт була виконана на тому самому об`єкті та прийнята актом від 11.11.2025 без оформлення будь-якого нового акта передання будівельного майданчика.
Апелянт не пояснив, яким чином він міг виконати та передати значну частину будівельних робіт станом на 30.06.2025, а в подальшому повністю завершити їх без зміни об`єкта та без повторного акта, якщо, за його твердженням, належного фронту робіт йому взагалі не передавали.
Лист ТОВ «Строй ЮА» від 06.06.2025 № 121 не підтверджує протилежного. З його змісту вбачається, що відповідач порушував питання щодо надання фронту робіт за переліком інших договорів та об`єктів. Договір від 21.03.2025 № 132/4Д та оборонний пункт № 382 у цьому переліку не зазначені. Тому цей лист не може вважатися повідомленням про непередання фронту робіт саме за спірним договором або вимогою скласти повторний акт щодо оборонного пункту № 382.
За таких обставин акт від 22.03.2025 у сукупності з документами про фактичне виконання робіт є належним і достатнім доказом виконання позивачем обов`язку щодо передання відповідачу об`єкта та фронту робіт.
За частиною першою статті 850 Цивільного кодексу України замовник зобов`язаний сприяти підрядникові у виконанні роботи лише у випадках, обсязі та порядку, встановлених договором підряду.
Таким чином, ця норма не встановлює необмеженого обов`язку замовника усувати будь-які труднощі, які виникають у діяльності підрядника. Для застосування правових наслідків порушення обов`язку щодо сприяння підрядник повинен довести: яку саме дію відповідно до договору мав учинити замовник; що замовник цієї дії не вчинив; що без неї виконання робіт було неможливим або істотно ускладненим; конкретний період, протягом якого така бездіяльність перешкоджала виконанню; причинний зв`язок між бездіяльністю замовника та порушенням строку.
Відповідно до частини четвертої статті 612 Цивільного кодексу України прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не могло бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
За змістом статті 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання або не вчинив дій, які встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання і до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 18.09.2020 у справі № 910/4218/17 звернула увагу, що прострочення кредитора не може бути встановлене за відсутності покладеного на нього обов`язку вчинити ту дію, невчинення якої боржник визначає причиною неможливості виконання зобов`язання.
У цій справі відповідач не довів невчинення позивачем конкретної передбаченої договором дії, без якої будівництво оборонного пункту № 382 було неможливим.
Об`єкт переданий відповідачу актом від 22.03.2025, проєктна документація розроблена самим відповідачем, отримала позитивний експертний звіт, затверджена наказом від 14.04.2025 № 192 та прийнята замовником за актом від 10.05.2025. Після цього відповідач фактично виконував будівельні роботи й частину з них передав замовнику станом на 30.06.2025.
Положення статті 851 Цивільного кодексу України, на які посилається апелянт, надають підрядникові право не розпочинати роботу або зупинити її, якщо порушення замовником своїх обов`язків, зокрема ненадання матеріалу, устаткування або речі, що підлягає переробці, перешкоджає виконанню договору. Проте відповідач не довів існування передбачених цією нормою обставин та не надав доказів належного зупинення робіт з такої підстави.
Крім того, пунктами 4.4.16 та 4.4.20 договору на підрядника покладено обов`язок письмово повідомляти замовника про можливе уповільнення або зупинення робіт із незалежних від нього причин, а також про виявлені перешкоди та вжиті заходи. Повідомлення про можливе уповільнення робіт мало бути направлене не пізніше ніж за десять днів до такого уповільнення або зупинення.
Обов`язок підрядника інформувати замовника про обставини, які загрожують належному виконанню договору, передбачений також статтями 847, 848 Цивільного кодексу України та пунктом 73 Загальних умов № 668.
Однак у матеріалах справи немає адресованого позивачу повідомлення ТОВ «Строй ЮА» за спірним договором про те, що: проєктна документація не погоджена належним військовим командуванням; будівельний майданчик не переданий або не може бути ідентифікований; територія потребує розмінування; доступ до об`єкта відсутній чи обмежений замовником; існує конкретна небезпека, через яку роботи на оборонному пункті №382 зупинено; підрядник вимагає усунути відповідну перешкоду та продовжити строк виконання робіт.
Не подано також журналів виконання робіт, актів простою, наказів про зупинення робіт, повідомлень відповідальних працівників, листування щодо відмови у доступі чи інших первинних документів, які дозволяли б установити вид перешкоди, час її виникнення та тривалість.
Пункт 4.6 ДБН А.3.1-5:2016 «Організація будівельного виробництва», на який посилається відповідач, передбачає припинення робіт у разі виникнення на об`єкті або прилеглій території небезпеки для життя та здоров`я людей і вжиття заходів щодо усунення небезпечних виробничих факторів. Проте ця норма сама по собі не доводить факту виникнення небезпеки на конкретному об`єкті та не покладає на замовника безумовного обов`язку гарантувати відсутність усіх ризиків, пов`язаних із виконанням будівельних робіт у період воєнного стану.
Для застосування пункту 4.6 ДБН відповідач мав довести конкретну небезпечну подію, фактичне припинення робіт з цієї причини, тривалість такого припинення і повідомлення замовника. Відповідних доказів матеріали справи не містять.
Загальні посилання на воєнний стан, бойові дії, повітряні тривоги та потенційну небезпеку не доводять прострочення кредитора. Такі обставини можуть оцінюватися як можливі об`єктивні перешкоди для виконання зобов`язання, однак лише за умови підтвердження їхнього безпосереднього впливу на виконання конкретного договору у відповідний період. Вони не свідчать про невиконання військовою частиною НОМЕР_1 власного договірного обов`язку.
Таким чином, передбачені статтями 612, 613 Цивільного кодексу України підстави для висновку про прострочення позивача як кредитора відсутні.
В апеляційній скарзі ТОВ «Строй ЮА» також посилається на необхідність тлумачити умови договору проти військової частини НОМЕР_1 як сторони, яка підготувала його проєкт, зокрема відповідно до правових висновків, викладених у постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц та від 05.12.2022 у справі № 753/8945/19, Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 125/1609/21, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 910/11489/22 та Верховного Суду від 17.01.2025 у справі № 761/38032/21.
Колегія суддів враховує наведені правові висновки, однак не вбачає підстав для застосування правила contra proferentem у спосіб, запропонований апелянтом.
За змістом статей 213, 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється шляхом установлення однакового для всього змісту договору значення його слів і понять, зіставлення окремих частин правочину між собою, урахування його мети, змісту попередніх переговорів і подальшої поведінки сторін. Лише якщо застосування цих способів не дає можливості встановити справжній зміст відповідної умови, невизначеність може тлумачитися проти сторони, яка запропонувала її формулювання.
У практиці Верховного Суду правило contra proferentem пов`язується саме з реальною двозначністю умови договору та неможливістю усунути таку двозначність загальними способами тлумачення. Його призначенням є покладення ризику неясного формулювання на особу, яка допустила таку неясність, а не доповнення договору новими обов`язками чи зміна погодженої сторонами послідовності виконання зобов`язань.
Умови спірного договору не містять неясності щодо порядку передання об`єкта. Пункт 8.1 прямо передбачає передання об`єкта за актом на період виконання робіт та до їх завершення. Пункти 1.1, 1.4, 4.4.1 і 6.1 покладають на підрядника розроблення проєктної документації та її погодження із заінтересованими установами й організаціями, тоді як пункт 4.2.1 визначає обов`язки замовника щодо її затвердження і передання об`єкта.
Зіставлення цих умов не дає підстав для висновку, що після завершення І етапу замовник мав повторно передавати вже переданий об`єкт. Такого обов`язку договір не містить.
Не допускається застосування contra proferentem для включення до договору не передбачених ним умов про: складення другого акта передання фронту робіт; обов`язкове оформлення такого акта лише після затвердження проєктної документації; гарантування замовником відсутності будь-яких воєнних загроз; здійснення замовником розмінування за відсутності доказів такої необхідності; автоматичне продовження строку виконання робіт без належного повідомлення замовника та документального підтвердження перешкод.
Подальша поведінка сторін також виключає запропоноване відповідачем тлумачення: ТОВ «Строй ЮА» прийняло об`єкт за актом від 22.03.2025, виконувало на ньому роботи, передало їх частину 30.06.2025, завершило решту без оформлення повторного акта та отримало оплату. Така поведінка свідчить, що під час виконання договору сторони однаково розуміли акт від 22.03.2025 як належне передання об`єкта для проведення будівельних робіт.
Таким чином, наведені апелянтом постанови Верховного Суду підтверджують загальні правила тлумачення договорів, однак не доводять наявності двозначності у спірних умовах і не є підставою для зміни їхнього змісту.
Посилання відповідача на укладення між сторонами 53 договорів, будівництво близько 11 кілометрів оборонних рубежів, пред`явлення військовою частиною значної кількості позовів та нібито штучне поділення єдиного комплексу робіт не спростовують порушення строку виконання зобов`язання за договором № 132/4Д.
Предметом цієї справи є відповідальність за несвоєчасне виконання конкретного договору щодо оборонного пункту № 382. Кожен із зазначених відповідачем договорів має власний номер, предмет, об`єкт будівництва, ціну, строк виконання, обсяг робіт та умови відповідальності.
Функціональне поєднання окремих оборонних пунктів у загальну систему фортифікаційних споруд не припиняє самостійності договірних зобов`язань щодо кожного об`єкта. Відповідач не надав доказів укладення сторонами єдиного договору на спорудження неподільного об`єкта або погодження єдиного строку виконання всього комплексу робіт замість строків, визначених у кожному договорі.
Не встановлено також, що договір № 132/4Д є удаваним, недійсним або укладеним із порушенням законодавства про закупівлі. Відповідних вимог у межах цієї справи не заявлено.
Звернення замовника з окремими позовами щодо порушення різних договорів саме по собі не є штучним поділом одного позову. Кожний позов ґрунтується на окремому зобов`язанні, факті його виконання або порушення та самостійному розрахунку відповідальності.
Наведені відповідачем обставини можуть бути оцінені разом з іншими даними під час вирішення питання про співмірність та можливість зменшення неустойки, однак вони не усувають установленого порушення строку виконання робіт і не доводять відсутності вини підрядника.
Таким чином, матеріалами справи підтверджено належне погодження і затвердження проєктної документації, передання відповідачу будівельного майданчика та виконання замовником передбачених договором зустрічних обов`язків. ТОВ «Строй ЮА» не довело прострочення кредитора, неможливості своєчасного виконання зобов`язання внаслідок поведінки позивача або наявності підстав для перенесення погодженого сторонами строку виконання робіт.
ТОВ «Строй ЮА» стверджує, що порушення строку виконання будівельних робіт стало наслідком обставин, які не залежали від його волі, а саме: істотного погіршення безпекової ситуації, наближення лінії бойового зіткнення, застосування ворожих безпілотних літальних апаратів, відсутності постійного прикриття засобами радіоелектронної боротьби, тривалих повітряних тривог та несприятливих погодних умов. На думку відповідача, зазначені обставини підтверджені висновком Рівненської торгово-промислової палати від 07.10.2025 № 56.01/406 і є підставою для застосування пунктів 13.2, 13.13 договору, статей 614, 617 Цивільного кодексу України та повного звільнення підрядника від відповідальності.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами.
Відповідно до частин першої, другої статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить саме особа, яка порушила зобов`язання.
За частиною першою статті 617 Цивільного кодексу України особа звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Отже, для звільнення від відповідальності боржник повинен довести не лише існування певної надзвичайної обставини, а й те, що саме вона спричинила неможливість належного виконання конкретного зобов`язання.
Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами є надзвичайні та невідворотні обставини, які об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених договором або законодавством.
У постанові Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20 зазначено, що ключовою ознакою непереборної сили є неможливість виконання зобов`язання в принципі, незалежно від зусиль і матеріальних витрат, яких сторона зазнала або могла зазнати. Обставини, які лише ускладнюють виконання, зменшують його економічну вигідність або потребують додаткових організаційних заходів, не є тотожними обставинам непереборної сили.
Так само форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру. Сторона, яка посилається на них, повинна довести їх надзвичайність, невідворотність та причинний зв`язок із неможливістю виконання саме того зобов`язання, строк виконання якого порушено.
Пунктами 13.2 та 13.13 договору передбачено, що підрядник несе відповідальність за якість і строки виконання робіт, якщо не доведе, що порушення сталося не з його вини.
Пунктом 14.1 договору сторони погодили звільнення від відповідальності за повне або часткове невиконання зобов`язань, якщо таке невиконання стало наслідком дії обставин непереборної сили.
Водночас сторони детально визначили порядок повідомлення, підтвердження та правові наслідки таких обставин.
Згідно з пунктом 14.2 договору сторона, виконанню зобов`язань якої перешкоджають форс-мажорні обставини, зобов`язана: не пізніше п`яти робочих днів з моменту їх настання письмово повідомити іншу сторону; зазначити час настання та характер відповідних обставин; надати належні підтвердні документи компетентного органу; надати сертифікат Торгово-промислової палати України або регіональної торгово-промислової палати та інформацію про його внесення до Реєстру сертифікатів про засвідчення форс-мажорних обставин.
Пунктом 14.3 договору визначено, що сторона звільняється від відповідальності лише за умови, що відповідні обставини виникли після укладення договору, не залежали від її волі, а нею було вжито всіх необхідних заходів для уникнення або усунення негативних наслідків.
За пунктом 14.4 договору строк виконання зобов`язань переноситься відповідно до часу, протягом якого діяли належно підтверджені обставини непереборної сили або їх наслідки.
Особливе значення має пункт 14.6 договору, відповідно до якого неповідомлення або несвоєчасне повідомлення іншої сторони позбавляє сторону права посилатися на форс-мажорні обставини та вимагати зміни або перенесення строку виконання зобов`язань.
Такий зміст пункту 14.6 узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21, відповідно до якого неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажор позбавляє сторону права посилатися на нього як на підставу звільнення від відповідальності, якщо такий наслідок прямо передбачений договором. Верховний Суд також наголосив на необхідності розмежовувати своєчасне повідомлення контрагента та подальше звернення за сертифікатом торгово-промислової палати: сертифікат може бути отриманий пізніше, однак повідомлення має бути направлене у погоджений сторонами строк.
Крім того, у пункті 14.8 договору сторони прямо зафіксували, що усвідомлюють укладення договору під час дії воєнного стану, а тому сам факт воєнного стану не вважатиметься форс-мажорною обставиною. Виняток становлять конкретні події, зокрема окупація території, на якій мають виконуватися роботи, знищення об`єкта тощо, підтверджені документами уповноваженого органу.
Таким чином, сторони не виключили можливості визнання певної конкретної події, пов`язаної з бойовими діями, обставиною непереборної сили, однак погодили, що загальний воєнний ризик, який існував на момент укладення договору, таким форс-мажором не є.
Матеріали справи не містять письмового повідомлення ТОВ «Строй ЮА», направленого військовій частині НОМЕР_1 протягом п`яти робочих днів із моменту настання обставин, які відповідач вважає форс-мажорними.
Як стверджує сам відповідач, погіршення безпекової ситуації відбулося з початку квітня 2025 року, а неможливість виконувати роботи за раніше погодженим графіком виникла з 01.05.2025. Проте ні у квітні, ні у травні 2025 року відповідач не повідомив замовника про настання обставин непереборної сили, їх характер, очікувану тривалість і вплив на виконання робіт за договором № 132/4Д.
Не звертався відповідач до позивача і з пропозицією внести зміни до календарного графіка або продовжити строк виконання робіт. Додаткові угоди №1 та №2, укладені сторонами, стосувалися зміни вартості робіт та бюджетних зобов`язань, але не містили змін щодо кінцевого строку їх виконання.
Заява до Рівненської торгово-промислової палати подана ТОВ «Строй ЮА» лише 08.09.2025, тобто більш ніж через два місяці після закінчення погодженого строку виконання робіт. Сам висновок складений 07.10.2025.
Таким чином, звернення за висновком відбулося вже після виникнення прострочення і не замінює передбаченого пунктами 14.2, 14.6 договору своєчасного повідомлення замовника.
Колегія суддів вважає за необхідне уточнити, що відсутність сертифіката торгово-промислової палати не в усіх випадках автоматично виключає можливість доведення форс-мажору іншими доказами. У постановах Верховного Суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 та від 07.06.2023 у справі № 906/540/22 зазначено, що сертифікат торгово-промислової палати не має наперед установленої доказової сили й оцінюється судом разом з іншими доказами. Інші докази також можуть бути використані, якщо інше не встановлено законом або договором.
Однак у цій справі сторони безпосередньо погодили вид документа, порядок його отримання та правові наслідки недотримання такого порядку. Крім того, наданий ТОВ «Строй ЮА» документ за своїм змістом не є сертифікатом про форс-мажорні обставини.
Документ від 07.10.2025 №56.01/406 має назву «Висновок про істотну зміну обставин». У його резолютивній частині Рівненська торгово-промислова палата, посилаючись на статтю 652 Цивільного кодексу України, підтвердила наявність істотної зміни обставин та зазначила, що сторони мають право вимагати перегляду умов договорів, а за недосягнення згоди - їх зміни або розірвання за рішенням суду.
Натомість цей висновок: не засвідчує в установленому порядку настання форс-мажорних обставин саме за договором №132/4Д; не визначає точного періоду, протягом якого виконання робіт на оборонному пункті №382 було об`єктивно неможливим; не містить відомостей про внесення сертифіката до відповідного реєстру; не встановлює, на який конкретно строк мало бути перенесене виконання робіт; не підтверджує виконання відповідачем порядку повідомлення, передбаченого розділом 14 договору.
Форс-мажор та істотна зміна обставин мають різну правову природу і різні наслідки.
Істотна зміна обставин відповідно до статті 652 Цивільного кодексу України може бути підставою для зміни або розірвання договору за згодою сторін, а за наявності передбачених законом умов - за рішенням суду. Водночас вона не змінює строк виконання зобов`язання автоматично і не звільняє сторону від відповідальності за вже допущене порушення.
Саме такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17, Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20 та від 16.08.2023 у справі № 910/17639/21: істотна зміна обставин ускладнює або істотно обтяжує виконання, тоді як непереборна сила робить його об`єктивно неможливим; істотна зміна обставин дозволяє порушити питання про зміну або розірвання договору, але сама по собі не змінює строку і не усуває відповідальності.
ТОВ «Строй ЮА» не заявляло вимоги про зміну чи розірвання договору на підставі статті 652 Цивільного кодексу України. До завершення договірного строку відповідач не ініціював внесення змін до календарного графіка, хоча відповідне право прямо передбачене пунктом 4.3.6 договору. Тому висновок від 07.10.2025 № 56.01/406 не може ретроспективно змінити строк, який закінчився 30.06.2025, або усунути відповідальність за його порушення.
Колегія суддів не ставить під сумнів загальновідомий факт збройної агресії російської федерації проти України, небезпеку виконання будівельних робіт у районах, наближених до територій ведення бойових дій, а також необхідність забезпечення життя та здоров`я працівників.
Водночас загальновідомість воєнних подій не звільняє відповідача від обов`язку довести, як саме конкретна подія вплинула на виконання договору № 132/4Д.
Висновок Рівненської торгово-промислової палати складено щодо низки договорів, які стосуються різних об`єктів та різних територій. У ньому одночасно наведено відомості щодо населених пунктів Дніпропетровської та Донецької областей, евакуації населення, відстані окремих населених пунктів до лінії бойового зіткнення та загальної безпекової обстановки.
Однак висновок не розмежовує: які саме обставини стосувалися оборонного пункту № 382; коли вони виникли безпосередньо на цьому об`єкті; протягом якого часу доступ до об`єкта був неможливим; які роботи за календарним графіком не могли виконуватися; якою була фактична тривалість зупинення робіт.
Твердження про відсутність стабільного прикриття засобами радіоелектронної боротьби та незахищеність логістичних маршрутів не підтверджені документами відповідного військового командування. Відомості щодо розміщення та застосування засобів радіоелектронної боротьби мають оперативний характер, а матеріали справи не містять доказів, що такі дані були офіційно надані Рівненській торгово-промисловій палаті компетентним військовим органом.
Не подано доказів безпосереднього ураження оборонного пункту №382, пошкодження техніки або матеріалів відповідача, загибелі чи поранення його працівників, офіційної заборони доступу до об`єкта, примусової евакуації працівників із місця виконання робіт або наказу компетентного органу про зупинення будівництва.
Саме по собі наближення лінії бойового зіткнення могло істотно підвищити ризики та ускладнити організацію робіт, але за відсутності доказів конкретної неможливості виконання не є достатньою підставою для повного звільнення підрядника від відповідальності.
Крім того, внутрішній наказ ТОВ «Строй ЮА» № 183 про порядок дій працівників під час повітряної тривоги датований 03.03.2025, тобто прийнятий до укладення договору № 132/4Д. Це підтверджує, що на момент укладення договору відповідач усвідомлював наявність повітряних загроз та передбачав необхідність організації роботи з їх урахуванням.
Тому загальні ризики, які вже існували та були відомі відповідачу, не відповідають ознаці непередбачуваності. Для звільнення від відповідальності відповідач мав довести настання після укладення договору нової конкретної події, яка зробила виконання об`єктивно неможливим. Такого доведення матеріали справи не містять.
ТОВ «Строй ЮА» посилається на те, що у квітні та травні 2025 року повітряна тривога оголошувалася 238 разів загальною тривалістю 881 годину 9 хвилин, а додаткові втрати часу на відновлення будівельного процесу після кожної тривоги становили орієнтовно 357 годин. На цій підставі відповідач вважає, що було втрачено понад 50 календарних днів.
Проте наведений розрахунок не підтверджує фактичної тривалості простою на оборонному пункті № 382.
Інформація про тривалість повітряних тривог стосується відповідної області або значної її частини, а не конкретного місця виконання робіт. Загальна тривалість сигналів у календарних годинах охоплює нічний час, вихідні дні та інші проміжки, протягом яких роботи за фактичним режимом підприємства могли не плануватися.
Частина наведеного періоду передує початку виконання будівельних робіт ІІ етапу за календарним графіком. Водночас відповідач не здійснив окремого розрахунку тривог, які припали саме на запланований робочий час у період із 17.05.2025 до 30.06.2025.
Висновок про додаткову втрату від однієї до півтори години після кожного сигналу тривоги має розрахунковий характер і не підтверджений журналами виконання робіт, табелями обліку робочого часу, даними про фактичну присутність працівників, журналами експлуатації техніки або актами простою.
Наведені показники також не дають змоги встановити, які саме роботи зупинялися, яка кількість працівників залишала об`єкт, де були розташовані визначені відповідачем укриття та скільки часу фактично потребувало відновлення робіт після кожної конкретної тривоги.
Пункт 4.3.7 договору зобов`язував підрядника забезпечити дотримання працівниками сигналів повітряної тривоги, провести інструктаж та визначити місця перебування або можливі укриття. Проте ця умова не встановлювала автоматичного продовження строку договору на загальну тривалість усіх повітряних тривог у відповідній області.
Колегія суддів погоджується, що підрядник не мав виконувати роботи в умовах безпосередньої загрози життю працівників. Стаття 3 Конституції України визначає життя і здоров`я людини найвищою соціальною цінністю. Однак дотримання цього конституційного принципу не усуває необхідності документально фіксувати конкретні перерви, своєчасно повідомляти замовника та порушувати питання про зміну строку виконання робіт.
Таким чином, надані відомості про повітряні тривоги підтверджують складність умов виконання договору, але не доводять об`єктивної неможливості завершити роботи до 30.06.2025.
Не доводять настання непереборної сили й посилання відповідача на лист Українського гідрометеорологічного центру від 09.07.2025 № 99 021-3004/99 12, відповідно до якого в період із 01.04.2025 до 30.06.2025 у відповідних населених пунктах фіксувалися атмосферні опади у вигляді дощу, які подекуди сягали 35 мм.
Регулярні опади у весняно-літній період самі собою не є надзвичайною та невідворотною обставиною. Для визнання погодних умов непереборною силою необхідно довести їх винятковий характер для відповідної місцевості, конкретні дати, тривалість та інтенсивність, а також те, що внаслідок таких умов певні види робіт на оборонному пункті № 382 об`єктивно не могли виконуватися.
Матеріали справи не містять актів зупинення робіт через надмірне зволоження ґрунту, підтвердження непрохідності техніки, результатів обстеження будівельного майданчика після опадів, записів у загальному журналі робіт або висновку спеціаліста про технічну неможливість виконання конкретних операцій у визначені дні.
Лист гідрометеорологічного центру констатує факт опадів, але не встановлює, що вони мали характер стихійного лиха або унеможливили виконання всього комплексу робіт упродовж погодженого строку.
Тому зазначені погодні умови могли впливати на темп виконання окремих технологічних операцій, але не є належним підтвердженням форс-мажору у розумінні статті 617 Цивільного кодексу України та розділу 14 договору.
Станом на 30.06.2025 відповідач виконав і передав будівельні роботи на суму 1 132 402, 67 грн. Решта робіт на суму 1 744 271, 14 грн була завершена та передана лише 11.11.2025.
Факт часткового виконання робіт до завершення договірного строку сам собою не виключає можливості існування тимчасових перешкод. Однак він підтверджує, що доступ до об`єкта був наявний і певний обсяг робіт фактично виконувався.
За таких обставин відповідач мав довести конкретні періоди, протягом яких виконання було неможливим, і співвіднести їх із календарним графіком та обсягом невиконаних робіт. Такого розрахунку відповідач не надав.
Докази, на які посилається ТОВ «Строй ЮА», переважно стосуються квітня - червня 2025 року, тоді як прострочення тривало до 11.11.2025. Відповідач не пояснив, які конкретні обставини перешкоджали завершенню робіт у липні, серпні, вересні, жовтні та першій декаді листопада 2025 року, і не надав доказів безперервної або повторної дії таких перешкод упродовж усього періоду прострочення.
Відсутні й докази того, що після припинення відповідної перешкоди відповідач невідкладно відновив роботи та виконав їх у найкоротший об`єктивно можливий строк.
Таким чином, не доведено причинного зв`язку між загальними відомостями про безпекову та погодну ситуацію і простроченням виконання робіт на 133 дні.
Виконання відповідачем І етапу, здійснення частини будівельних робіт до 30.06.2025, прийняття внутрішнього положення про дії під час повітряної тривоги та подальше завершення будівництва свідчать, що відповідач вчиняв дії, спрямовані на виконання договору. Ці обставини можуть бути враховані під час визначення співмірного розміру відповідальності.
Проте вони не доводять, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів для своєчасного виконання зобов`язання у розумінні статті 614 Цивільного кодексу України.
Зокрема, відповідач: не повідомив замовника в установлений договором строк про настання конкретних перешкод; не визначив у такому повідомленні їх початок, характер та прогнозовану тривалість; не надав передбачених договором підтвердних документів; не звернувся до закінчення строку робіт із пропозицією змінити календарний графік; не оформив акти простою або зупинення робіт; не подав розрахунку фактично втраченого робочого часу щодо оборонного пункту № 382; не довів неможливості виконання робіт шляхом зміни організації будівельного процесу в безпечні періоди; не підтвердив конкретних причин, які перешкоджали завершенню робіт упродовж липня - листопада 2025 року.
За таких обставин підстав для застосування пунктів 13.2, 13.13 договору та повного звільнення ТОВ «Строй ЮА» від відповідальності немає.
Посилання апелянта на постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/7495/16, Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 912/3323/20 та від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 не спростовують цього висновку. Наведені правові позиції, навпаки, вимагають установлення надзвичайності й невідворотності конкретної обставини, причинного зв`язку з невиконанням певного зобов`язання та дотримання встановленого договором порядку повідомлення.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для повного звільнення ТОВ «Строй ЮА» від відповідальності є правильним. Водночас встановлені у справі обставини здійснення будівельних робіт в умовах підвищеної воєнної небезпеки, повітряних тривог та ускладненої організації будівельного процесу підлягають окремому врахуванню не як форс-мажор, а під час вирішення питання про співмірність та остаточний розмір неустойки.
Встановлення факту порушення відповідачем строку виконання робіт, наявності його вини та правильності здійсненого позивачем розрахунку неустойки не виключає необхідності окремої перевірки співмірності заявлених до стягнення санкцій з урахуванням усіх обставин справи.
У цій частині доводи апеляційних скарг є взаємовиключними: позивач наполягає на стягненні пені та штрафу в повному розмірі - 607 585, 50 грн, тоді як відповідач просить зменшити цю суму до 6 075, 85 грн, тобто на 99 відсотків.
Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Водночас частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, а також за наявності інших обставин, які мають істотне значення. До загальних засад цивільного законодавства пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України віднесено справедливість, добросовісність і розумність. Відповідні норми містяться в Цивільному кодексі України.
Таким чином, відсутність доказів завдання збитків не усуває права позивача на стягнення неустойки, однак ця обставина підлягає врахуванню під час вирішення іншого питання - про співмірність її розміру. Інакше кажучи, наявність підстав для відповідальності та визначення остаточного розміру такої відповідальності є різними етапами правової оцінки.
Застосоване в частині третій статті 551 ЦК України формулювання «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про надання суду дискреційного повноваження. Водночас такий розсуд не може бути довільним: суд повинен установити конкретні істотні обставини, оцінити їх у сукупності, зіставити інтереси кредитора та боржника і пояснити, чому обраний розмір неустойки є справедливим та пропорційним.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 сформульовано висновок, що обставини, які є підставою для зменшення неустойки, мають індивідуальний характер, а розмір, до якого вона зменшується, визначається судом залежно від фактичних обставин конкретних правовідносин. Закон не встановлює універсального відсотка, на який неустойка може або не може бути зменшена.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 також виходила з того, що заходи відповідальності мають застосовуватися з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності й не повинні набувати суто карального характеру. Відповідний правовий висновок наведено в офіційному дайджесті практики Великої Палати Верховного Суду.
Наведені відповідачем посилання на рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 та постанови Верховного Суду щодо компенсаційного, а не карального призначення неустойки підтверджують загальну можливість коригування її надмірного розміру. Проте жодне із цих рішень не встановлює обов`язку суду зменшувати неустойку саме на 99 відсотків. До того ж рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 було ухвалене у правовідносинах зі споживчого кредитування, тому сформульовані в ньому висновки можуть враховуватися в цій справі лише як загальний орієнтир, а не як правило визначення конкретного розміру відповідальності у господарському спорі.
Посилання відповідача на статтю 233 ГК України та судові рішення, в яких застосовувалася ця норма, також не спростовують наведеного. Закріплені в ній критерії не передбачали наперед визначеного відсотка зменшення санкцій. Визначальними залишаються конкретні обставини цього спору та положення частини третьої статті 551 ЦК України.
Колегія суддів ураховує, що пунктом 13.7 договору сторони передбачили стягнення штрафних санкцій у повному обсязі незалежно від відшкодування збитків. Однак ця умова визначає незалежність права на неустойку від наявності збитків і не може скасовувати встановлене законом повноваження суду зменшити її розмір за наявності передбачених частиною третьою статті 551 ЦК України підстав.
Так само пункт 14.8 договору, за яким сторони усвідомлювали укладення договору під час воєнного стану та прийняття підрядником пов`язаних із цим підприємницьких ризиків, має значення під час вирішення питання про наявність вини та підстав для звільнення від відповідальності. Проте ця умова не забороняє суду враховувати фактичні умови виконання робіт під час визначення співмірного розміру відповідальності. Обставини, які не є достатніми для повного звільнення боржника від відповідальності, за певних умов можуть бути враховані як такі, що впливають на остаточний розмір неустойки.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів погоджується, що допущене відповідачем порушення не є незначним. Прострочення становило 133 календарні дні, тоді як будівельні роботи за календарним графіком планувалося виконати протягом травня - червня 2025 року. Відповідач не повідомив позивача в передбачений договором строк про виникнення обставин непереборної сили, не надав належного сертифіката торгово-промислової палати та не ініціював внесення змін до договору щодо продовження строку виконання робіт.
Посилання позивача на те, що фактична тривалість виконання робіт приблизно в чотири рази перевищила передбачений календарним графіком 44-денний період, додатково характеризує істотність порушення. Водночас незалежно від способу арифметичного співвідношення запланованого періоду будівництва із загальною фактичною тривалістю робіт юридично значущим у цій справі є встановлений і врахований під час нарахування пені період прострочення - 133 дні. Саме за кожен із цих днів позивачем нараховано пеню, а перевищення простроченням тридцяти днів стало підставою для додаткового нарахування семивідсоткового штрафу. Тому тривалість порушення вже безпосередньо відображена в розмірі заявлених санкцій, хоча й підлягає самостійному врахуванню під час оцінки поведінки відповідача.
Колегія суддів також погоджується з позивачем у тому, що цільове призначення об`єкта має істотне значення. Предметом договору було не будівництво звичайного комерційного об`єкта, а створення фортифікаційної споруди - опорного пункту, призначеного для забезпечення оборони держави та захисту особового складу. Тому несвоєчасне завершення такого об`єкта об`єктивно створювало ризики значно більшого характеру, ніж затримка у виконанні звичайного господарського договору.
Водночас саме по собі оборонне призначення споруди не є доказом настання кожного з наведених позивачем негативних наслідків. Матеріали справи не містять доказів того, що через несвоєчасне завершення саме опорного пункту № 382 було зірвано конкретний оборонний захід, втрачено відповідну позицію, виникла необхідність здійснення додаткових витрат або настали інші визначені майнові чи немайнові наслідки. Твердження про створення загрози обороноздатності та життю військовослужбовців відображають об`єктивний характер ризику, пов`язаного із простроченням, і не можуть бути відкинуті як неістотні, проте за відсутності підтвердних доказів не можуть прирівнюватися до доведених фактичних наслідків у заявленому позивачем обсязі.
Таким чином, відсутність доказів конкретних збитків або інших фактично реалізованих негативних наслідків не позбавляє позивача права на неустойку, але є обставиною, яка в сукупності з іншими даними справи свідчить про можливість зменшення її розміру.
Істотне значення має також ступінь виконання відповідачем основного зобов`язання. Станом на 30.06.2025 замовник уже прийняв будівельні роботи на суму 1 132 402,67 грн, а до цього - роботи з розроблення проєктно-кошторисної документації. Після закінчення строку відповідач не відмовився від договору і не залишив об`єкт незавершеним, а продовжив виконання робіт. Решту будівельних робіт на суму 1 744 271,14 грн завершено та прийнято замовником 11.11.2025. У подальшому об`єкт визнано закінченим будівництвом і готовим до експлуатації.
Матеріали справи не містять доказів неналежної якості виконаних робіт, необхідності усунення їх недоліків, залучення іншого підрядника для завершення об`єкта або понесення замовником додаткових витрат. Усі прийняті роботи оплачені позивачем, а загальна сума оплати відповідає остаточній договірній ціні - 2 947 833,81 грн.
При цьому пеню відповідно до погодженого сторонами механізму нараховано за кожен день прострочення на повну договірну ціну, а не лише на вартість робіт, які залишалися невиконаними після 30.06.2025. Це не свідчить про неправильність здійсненого позивачем розрахунку, однак впливає на оцінку сукупного фінансового навантаження, оскільки значна частина зобов`язання на момент початку прострочення вже була виконана та прийнята замовником.
Також одночасне нарахування пені в розмірі 0,1 відсотка договірної ціни за кожний день прострочення і штрафу в розмірі 7 відсотків цієї ціни є правомірним та відповідає умовам договору, проте сукупний результат застосування обох санкцій підлягає оцінці на предмет пропорційності.
Заявлений до стягнення розмір пені та штрафу, 607 585,50 грн, становить приблизно 20,61 відсотка остаточної договірної ціни. За обставин, коли об`єкт у повному обсязі завершений тим самим підрядником, прийнятий без зауважень щодо якості та повністю оплачений замовником, а конкретні збитки або додаткові витрати позивача не доведені, стягнення понад однієї п`ятої вартості договору набувало б ознак надмірного майнового навантаження.
Під час визначення розміру відповідальності можуть бути враховані й об`єктивні умови виконання робіт. Матеріалами справи підтверджується здійснення будівництва в умовах підвищеної воєнної небезпеки, неодноразових повітряних тривог, загрози застосування засобів ураження та ускладненої логістики. Як уже зазначено, ці обставини не доводять неможливості виконання договору та не звільняють відповідача від відповідальності, однак свідчать, що прострочення відбулося не у звичайних умовах господарської діяльності.
Разом із тим колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що окремі формулювання суду першої інстанції потребують уточнення.
Зокрема, матеріали справи не дають достатніх підстав для категоричного висновку, що будівництво здійснювалося «безпосередньо в зоні лінії бойового зіткнення». Відомості про конкретну лінію оборони та відстань від об`єкта до лінії бойового зіткнення в матеріалах справи відсутні. Тому для оцінки умов виконання договору достатньо встановленого факту проведення робіт у районі підвищеної воєнної небезпеки, наближеному до територій ведення бойових дій.
Колегія суддів також не використовує як підставу для зменшення неустойки наведені у висновку Рівненської торгово-промислової палати твердження про відсутність стабільного прикриття засобами радіоелектронної боротьби та належно організованих засобів захисту на логістичних маршрутах. У матеріалах справи немає первинних документів військового командування, які підтверджували б ці відомості. Однак це не спростовує інших об`єктивно підтверджених обставин - місця виконання робіт, повітряних тривог та загального погіршення безпекової ситуації.
Не може бути покладено в основу висновку про зменшення неустойки і зазначену судом першої інстанції «неузгодженість у діях обох сторін», оскільки в оскаржуваному рішенні не конкретизовано, у яких саме діях замовника вона полягала. Досліджені докази не підтверджують прострочення кредитора за договором № 132/4Д. Проте виключення цієї обставини з мотивів рішення не змінює загальної оцінки співмірності санкцій, оскільки інші встановлені обставини є достатніми для їх зменшення.
Так само не є вдалим використане судом першої інстанції формулювання про можливе перетворення неустойки на джерело отримання позивачем «невиправданих додаткових прибутків», оскільки позивач є військовою частиною, а стягнення коштів пов`язане із забезпеченням виконання договору, що фінансувався з державного бюджету, а не зі здійсненням позивачем підприємницької діяльності. Визначальним є не припущення про одержання позивачем прибутку, а співмірність майнового тягаря відповідача характеру та доведеним наслідкам порушення.
Таким чином, наведені позивачем зауваження до окремих мотивів оскаржуваного рішення є частково обґрунтованими, однак вони не спростовують кінцевого висновку про наявність підстав для зменшення неустойки.
Водночас колегія суддів не вбачає підстав для задоволення альтернативної вимоги відповідача про зменшення санкцій на 99 відсотків.
У разі такого зменшення із 607 585, 50 грн до стягнення залишилося б лише 6 075,85 грн, що становить приблизно 0,21 відсотка остаточної договірної ціни. За встановлених обставин така відповідальність мала б фактично номінальний характер.
Відповідач допустив прострочення тривалістю 133 дні під час виконання договору, спрямованого на будівництво фортифікаційної споруди. Укладаючи договір, він усвідомлював здійснення робіт під час воєнного стану, не дотримався погодженої процедури повідомлення про виникнення перешкод, не отримав сертифіката про форс-мажорні обставини і не звертався до замовника з пропозицією продовжити строк виконання робіт. Прострочення замовника або інша поведінка позивача, яка унеможливила своєчасне виконання зобов`язання, матеріалами справи не підтверджені.
За таких обставин зменшення неустойки на 99 відсотків не відповідало б превентивній і компенсаційній функціям цивільно-правової відповідальності та фактично наближалося б до звільнення відповідача від наслідків допущеного порушення.
Посилання відповідача на виконання між сторонами 53 договорів та значний сукупний розмір вимог військової частини в інших судових справах не є достатньою підставою для іншого висновку. Предметом цього апеляційного перегляду є відповідальність за конкретним договором № 132/4Д. Обставини виконання інших договорів, періоди прострочення, ступінь виконання робіт і розміри санкцій за ними мають оцінюватися в межах відповідних справ.
Крім того, в апеляційній скарзі відповідач наводить різні сукупні розміри вимог за іншими справами - 37 604 981,47 грн та 11 357 141,05 грн, не надаючи узгодженого розрахунку, копій судових рішень або інших документів, які давали б змогу перевірити актуальний розмір таких вимог, їх правові підстави та стан розгляду. Сам факт пред`явлення інших позовів не доводить, що відповідні суми будуть стягнуті, а також не може автоматично впливати на розмір відповідальності в цій справі.
Твердження про можливе банкрутство ТОВ «Строй ЮА» також має характер припущення. Відповідач не надав фінансової звітності, відомостей про рух коштів на рахунках, структуру активів і зобов`язань, наявність простроченої заборгованості, виконавчих проваджень або інших доказів, які підтверджували б, що стягнення визначеної судом суми призведе до його неплатоспроможності. Загальне посилання на економічний стан у державі не замінює доказування майнового стану конкретного боржника.
Численні постанови Верховного Суду, на які посилається відповідач, підтверджують можливість зменшення неустойки з урахуванням обставин конкретної справи, але не встановлюють обов`язкового для всіх спорів відсотка такого зменшення. Перенесення результату розгляду іншої справи без зіставлення фактичних обставин суперечило б правовому висновку об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 911/2269/22 про індивідуальний характер відповідної оцінки.
Зменшивши пеню і штраф на 90 відсотків, суд першої інстанції залишив до стягнення 60 758, 55 грн, з яких 39 807, 33 грн пені та 20 951, 22 грн штрафу. Ця сума становить 10 відсотків від правильно нарахованих санкцій і приблизно 2,06 відсотка остаточної договірної ціни.
Такий розмір відповідальності не є символічним. Він зберігає застосування обох погоджених сторонами видів неустойки, враховує тривалість прострочення, оборонне призначення об`єкта та винну поведінку відповідача. Одночасно він не покладає на підрядника надмірного фінансового тягаря з огляду на повне завершення, прийняття й оплату робіт, відсутність зауважень щодо їх якості, часткове виконання зобов`язання у встановлений строк, об`єктивно складні умови будівництва та недоведеність конкретних збитків або інших фактично реалізованих негативних наслідків у заявленому позивачем обсязі.
Таким чином, стягнення неустойки в повному розмірі 607 585, 50 грн не забезпечувало б належного балансу інтересів сторін, тоді як її зменшення до 6 075,85 грн фактично нівелювало б відповідальність відповідача. Визначена судом першої інстанції сума 60 758, 55 грн є співмірною встановленим обставинам порушення та відповідає засадам справедливості, добросовісності й розумності.
У зв`язку із цим доводи апеляційної скарги позивача про відсутність будь-яких підстав для зменшення пені та штрафу, як і доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність їх додаткового зменшення на 99 відсотків, не дають підстав для зміни оскаржуваного рішення в цій частині.
Підсумовуючи оцінку доводів апеляційних скарг, колегія суддів зазначає, що наведені ТОВ «Строй ЮА» обставини не спростовують установленого факту порушення погодженого сторонами строку виконання робіт, не підтверджують прострочення замовника як кредитора та не доводять відсутності вини підрядника у розумінні статті 614 Цивільного кодексу України.
Сукупність наданих відповідачем доказів свідчить про здійснення будівництва в об`єктивно складних безпекових і погодних умовах, однак не підтверджує виникнення конкретних обставин непереборної сили, які унеможливили виконання зобов`язання саме за договором від 21.03.2025 № 132/4Д упродовж усього періоду прострочення. Не доведено також дотримання відповідачем погодженого сторонами порядку повідомлення замовника про такі обставини, документального оформлення зупинення робіт і вжиття всіх залежних від підрядника заходів для своєчасного завершення будівництва.
Водночас доводи Військової частини НОМЕР_1 не спростовують наявності сукупності істотних обставин, які надавали суду право зменшити неустойку. Повне виконання основного зобов`язання тим самим підрядником, прийняття об`єкта без зауважень щодо якості, відсутність доказів конкретних збитків або додаткових витрат замовника, часткове виконання робіт у межах договірного строку та об`єктивно ускладнені умови будівництва підлягали врахуванню під час визначення остаточного розміру відповідальності.
Зауваження позивача щодо окремих формулювань оскаржуваного рішення, зокрема про здійснення будівництва безпосередньо в зоні лінії бойового зіткнення, неузгодженість у діях сторін та можливість отримання позивачем невиправданих додаткових прибутків, були перевірені судом апеляційної інстанції. Хоча такі формулювання не повною мірою відповідають змісту досліджених доказів або не мають достатньої конкретизації, їх виключення з мотивів не спростовує інших установлених у справі обставин, які в сукупності обґрунтовують зменшення неустойки.
Посилання ТОВ «Строй ЮА» на порушення судом першої інстанції статей 73– 80, 86 та 236 Господарського процесуального кодексу України фактично ґрунтуються на незгоді апелянта з оцінкою доказів і правовими висновками місцевого господарського суду. Водночас інше бачення стороною доказового значення наданих документів саме собою не свідчить про порушення правил доказування, якщо суд дослідив відповідні докази, зіставив їх з іншими матеріалами справи та навів мотиви прийняття або відхилення істотних аргументів учасників.
За частиною другою статті 277 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що воно призвело до неправильного вирішення справи. Обставин, які б свідчили про таке порушення, під час апеляційного перегляду не встановлено. Не встановлено й передбачених частиною третьою цієї статті обов`язкових підстав для скасування судового рішення. 
Таким чином, за результатами перевірки всіх доводів обох апеляційних скарг колегія суддів погоджується з кінцевим висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення з ТОВ «Строй ЮА» 39 807,33 грн пені і 20 951,22 грн штрафу. Наведені апелянтами аргументи не спростовують правильності вирішення спору по суті та не утворюють передбачених процесуальним законом підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг.

Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив його з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши справу в межах доводів і вимог апеляційних скарг Військової частини НОМЕР_1 та ТОВ «Строй ЮА», перевіривши встановлені судом першої інстанції обставини, надані сторонами докази та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення немає.
Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Строй ЮА» не виконало весь передбачений договором від 21.03.2025 № 132/4Д обсяг будівельних робіт у погоджений сторонами строк - до 30.06.2025 включно, а завершило їх лише 11.11.2025, допустивши прострочення тривалістю 133 календарні дні. Здійснений позивачем розрахунок 398 073,26 грн пені та 209 512,24 грн штрафу відповідає пункту 13.5 договору, договірній ціні, яка діяла протягом періоду прострочення, та фактичній тривалості порушення.
Відповідач не довів, що прострочення стало наслідком невиконання замовником зустрічних зобов`язань. Наявні у справі докази підтверджують належне затвердження проєктної документації, передання підряднику будівельного майданчика та фактичну можливість виконання робіт на відповідному об`єкті. Тому передбачених статтями 612, 613 Цивільного кодексу України підстав для визнання прострочення кредитора не встановлено.
Не доведено й наявності обставин непереборної сили, які об`єктивно унеможливлювали виконання саме договору № 132/4Д у погоджений строк. Висновок Рівненської торгово-промислової палати від 07.10.2025 № 56.01/406 засвідчує істотну зміну обставин, а не форс-мажорні обставини за конкретним договором, не визначає період об`єктивної неможливості виконання робіт та не замінює передбаченого договором своєчасного повідомлення замовника. Загальні відомості про погіршення безпекової ситуації, повітряні тривоги й атмосферні опади також не підтверджують причинного зв`язку між відповідними подіями та простроченням виконання робіт упродовж усього періоду з 01.07.2025 до 10.11.2025.
Таким чином, доводи апеляційної скарги ТОВ «Строй ЮА» не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність передбачених договором і законом підстав для покладення на відповідача відповідальності. Не встановлено також підстав для зменшення неустойки до 6 075,85 грн, оскільки така сума за характеру порушеного зобов`язання, тривалості прострочення та поведінки відповідача мала б номінальний характер і фактично нівелювала б відповідальність підрядника.
Водночас доводи апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 не спростовують наявності істотних обставин, які відповідно до частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України підлягали врахуванню під час визначення остаточного розміру неустойки. Зобов`язання врешті виконано тим самим підрядником у повному обсязі, об`єкт прийнятий замовником без зауважень щодо якості та оплачений, частину робіт виконано в межах погодженого строку, а доказів конкретних збитків, додаткових витрат або інших фактично реалізованих негативних наслідків прострочення саме щодо опорного пункту № 382 не надано.
Окремі формулювання оскаржуваного рішення щодо здійснення будівництва безпосередньо в зоні лінії бойового зіткнення, неузгодженості в діях сторін та можливості отримання позивачем невиправданих додаткових прибутків не мають достатнього підтвердження або потребують уточнення. Однак їх виключення з мотивів судового рішення не впливає на правильність кінцевого висновку про можливість зменшення неустойки, оскільки інші встановлені у справі обставини є достатніми для застосування частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
Залишена судом першої інстанції до стягнення сума - 39 807,33 грн пені та 20 951,22 грн штрафу - враховує як істотність порушення й оборонне призначення об`єкта, так і ступінь виконання основного зобов`язання, прийняття та оплату результату робіт, відсутність претензій до їх якості, складні об`єктивні умови будівництва та недоведеність конкретних збитків позивача. Такий розмір неустойки забезпечує належний баланс інтересів сторін, не має символічного характеру та водночас не покладає на відповідача надмірного майнового тягаря.
Європейський суд з прав людини у рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, «Проніна проти України» від 18.07.2006 та «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 зазначав, що право на справедливий судовий розгляд передбачає обов`язок суду належно мотивувати своє рішення. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент сторони; обсяг мотивування залежить від характеру рішення та обставин конкретної справи. Суд повинен надати відповідь на істотні доводи, які можуть вплинути на результат вирішення спору.
У межах апеляційного перегляду колегія суддів надала оцінку всім істотним доводам обох апелянтів, зокрема щодо доказування вини відповідача, виконання замовником зустрічних обов`язків, передання фронту робіт, погодження проєктної документації, прострочення кредитора, форс-мажорних обставин, висновку торгово-промислової палати, безпекових і погодних умов виконання робіт, а також наявності та меж судового розсуду при зменшенні неустойки. Інші доводи та посилання сторін не змінюють установлених обставин і не впливають на висновок за результатами апеляційного перегляду.
Таким чином, апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ТОВ «Строй ЮА» не містять доводів, які б спростовували правильність вирішення спору судом першої інстанції або свідчили про наявність передбачених Господарським процесуальним кодексом України підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
З огляду на викладене апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та ТОВ «Строй ЮА» підлягають залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 у справі № 904/1127/26 - без змін.

Судові витрати.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
З огляду на те, що апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй ЮА» залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 у справі № 904/1127/26 - без змін, підстави для зміни здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат відсутні.
Судові витрати, понесені у зв`язку з поданням та розглядом апеляційних скарг, покладаються відповідно на кожного зі скаржників та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 129, 269, 270, пунктом 1 частини першої статті 275, статтею 276, статтями 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 у справі № 904/1127/26 залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Строй ЮА» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 у справі № 904/1127/26 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.06.2026 у справі № 904/1127/26 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг покласти на скаржників.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 23.07.2026

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков

Суддя А.М. Висоцький