ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 липня 2026 року
м. Київ
справа № 463/1633/20
провадження № 61-15259св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головне управління Держгеокадастру у Львівській області,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрації Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство «Управитель», ОСОБА_4 , 
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрації Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство «Управитель», ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією та скасування державної реєстрації за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 3 лютого 2021 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2021 року, ухвалені у складі судді Гирича С. В., та постанову Львівського апеляційного суду від 2 серпня 2021 року, ухвалену колегією у складі суддів Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до  ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , Головного управління (далі - ГУ) Держгеокадастру у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Львівська міська рада, Личаківська районна адміністрації Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство (далі - ЛКП) «Управитель», ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією та скасування державної реєстрації.
В обґрунтування позову вказувала, що вона зареєстрована у квартирі 
АДРЕСА_1 , власником якої є її син ОСОБА_5 . 
У вересні 2019 року під час розгляду справи № 463/4388/16-ц вона дізналася, що на частину прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку 
на АДРЕСА_2 накладається земельна ділянка з кадастровим номером 4610137200:03:004:0018 площею 0,0088 га, цільовим призначенням якої є будівництво і обслуговування багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 . Співвласниками у рівних частках земельної ділянки з кадастровим номером 4610137200:03:004:0018 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 
від 8 січня 2020 року позивач дізналася про зміну цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 4610137200:03:004:0018 з «будівництво індивідуальних гаражів» на «будівництво і обслуговування багатоквартирного житлового будинку».
Позивач зазначала, що під час формування, державної реєстрації земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера (4610137200:03:004:0018) порушено вимоги чинного законодавства України щодо неврахування перетину ділянки відповідачів з прибудинковою територією багатоквартирного житлового будинку 
на АДРЕСА_2 . Такі порушення підтверджуються порівнянням місця розташування земельної ділянки згідно з проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для обслуговування індивідуального гаража (код цільового використання 02.05) та витягу з Публічної кадастрової карти.
На думку позивача, ГУ Держгеокадастру у Львівській області мало відмовити у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру (далі - ДЗК) про земельну ділянку з кадастровим номером 4610137200:004:0018 у зв`язку з перетином з прибудинковою територією багатоквартирного будинку на 
АДРЕСА_2 .
Позивач вважала, що має право користування прибудинковою територією багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_2 , а незаконна зміна цільового призначення земельної ділянки на АДРЕСА_4 і накладення вказаної земельної ділянки на прибудинкову територію багатоквартирного житлового будинку, в якому вона проживає, створює їй перешкоди у здійсненні відповідного права.
За таких обставин просила зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні прибудинковою територією шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим 
номером 4610137200:03:004:0018.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Рішенням Личаківського районного суду м Львова від 3 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що власником земельної ділянки на АДРЕСА_2 є Львівська міська рада; об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ) за вказаною адресою не створено і земельна ділянка безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам цього будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не передавалася. Крім того, позивач не є власником квартирі 
АДРЕСА_1 .
Місцевий суд вказав про ненадання належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення прав чи охоронюваних законом інтересів ОСОБА_1 .
Додатковим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2021 року відмовлено у задоволені клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судових витрат та стягнено з неї на користь відповідача ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 8 000 грн.
Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції вважав відсутніми у розумінні статті 136 ЦПК України та статті 5 Закону України «Про судовий збір» підстави для звільнення позивача від обов`язку відшкодувати ОСОБА_3 витрати, понесені нею на професійну правничу допомогу. Також місцевий суд вважав відсутніми підстави для зменшення за клопотанням позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_3 , зазначивши, що заявлена до стягнення розмір таких витрат є співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Постановою Львівського апеляційного суду від 2 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 3 лютого 2021 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2021 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати порушеними права позивача спірною державною реєстрацією права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим 
номером 4610137200:03:004:0018, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Також суд апеляційної інстанції зазначив про правильність висновку суду першої інстанції про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 понесених нею у місцевому суді витрат на професійну правничу допомогу, оскільки заявлений до стягнення розмір цих витрат відповідає критеріям співмірності, визначеним у частині четвертій статті 137 ЦПК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У вересні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 3 лютого 2021 року, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 2 вересня 2021 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована відсутністю у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 152 Земельного кодексу (далі - ЗК) України в контексті:
- визначення особи землекористувача прибудинковою територією багатоквартирного будинку, в якому не створено ОСББ і земельна ділянка не передана у власність або постійне користування співвласникам такого будинку;
- права на судовий захист члена сім`ї співвласника багатоквартирного будинку як належного користувача земельною ділянкою.
Крім того, заявник вказує про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме розгляд у порядку спрощеного позовного провадження справи, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Щодо підстав оскарження додаткового рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині його перегляду, заявник вказує про порушення судами норм процесуального права, а саме неврахування її скрутного майнового стану 
Також у вересні 2021 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги, яке не містить передбачених статтею 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 26 листопада 2021 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував її матеріали із суду першої інстанції.
Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про:
- відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 152 ЗК України (пункт 3 частини другої 
статті 389 ЦПК України);
- розгляд судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження справи, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України)
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що позивач зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_4 .
З копії проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_6 та Ухвали 22-гої сесії 6-го скликання Львівської міської ради 
від 1 жовтня 2015 року суди встановили, що ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку площею 88 кв.м, розташовану на АДРЕСА_4 , для обслуговування гаражу.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 8 січня 
2020 року № 195661091 суди встановили, що після укладення 13 листопада 
2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу 1/2 частки земельної ділянки на АДРЕСА_4 , державний реєстратор - нотаріус Четвертої львівської нотаріальної контори прийняв рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень за кожним із співвласників - 
по 1/2 частці земельної ділянки і зазначено цільове призначення ділянки - для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку.
Зі змісту витягу зі Спадкового реєстру від 12 червня 2018 року № 52246825 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 червня 2018 року № 127272451 суди встановили, що ОСОБА_3 успадкувала після ОСОБА_6 
1/2 частку земельної ділянки на  
АДРЕСА_3 Позиція Верховного Суду , застосовані норми права та мотиви, якими керується суд під час ухвалення постанови
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи і перевіривши правильність застосування норм матеріального права та додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту стаття 15 ЦК України визначає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені статтею 16 ЦК України і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 8 жовтня 2025 року 
у справі № 368/403/21 (провадження № 61-10613св24).
У постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року у справі № 947/8909/20 (провадження № 61-16838св24) зазначено, що аналіз норм процесуального права, а також статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене.
Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтовуючи позов, зазначала, що земельна ділянка з кадастровим номером 4610137200:03:004:0018 накладається на прибудинкову територію житлового багатоквартирного будинку на АДРЕСА_2 , у квартирі № 6 якого вона проживає. Власником квартири є її син -  ОСОБА_4 .
Надаючи оцінку доводами позивача про порушення її права оспорюваною державною реєстрацією, суди першої та апеляційної інстанції встановили, що:
- власником земельної ділянки на АДРЕСА_2 є Львівська міська рада;
- ОСББ за вказаною адресою не створено і земельна ділянка безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам цього будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не передавалася;
- позивач не є власником квартири АДРЕСА_1 .
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано керувався тим, що нею не доведено порушення її прав відповідачами, тому відсутні підстави для усунення перешкод у користуванні власністю.
Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 152 ЗК України відхиляються касаційним судом, оскільки вказана норма права визначає способи захисту прав власника земельної ділянки або землекористувача; у справі, яка переглядається, суди встановили, що  ОСОБА_1 не є власником або користувачем земельної ділянки, на яку, на її думку, накладається земельна ділянка з кадастровим номером 4610137200:03:004:0018.
Крім того, зазначена норма матеріально права не регулює питання щодо:
- визначення особи землекористувача прибудинковою територією багатоквартирного будинку, в якому не створено ОСББ і земельна ділянка не передана у власність або постійне користування співвласникам такого будинку;
- права на судовий захист члена сім`ї співвласника багатоквартирного будинку.
Отже, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не вбачається неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Зі змісту підстави оскарження судових рішень, передбаченої пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом викладення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 
2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).
У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що при розгляді позову та вирішенні справи по суті судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованими.
Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, колегія виходить з такого.
Так, відповідно до частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).
Суд першої інстанції дотримався наведених норм процесуального права, оскільки в ухвалі про відкриття провадження дійшов висновку про те, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. При цьому місцевий суд розглянув справу у відкритому судовому засіданні з викликом сторін.
Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, що визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.
Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.
Вказана справа не відноситься до справ, які згідно з частиною четвертою не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження.
За таких обставин відповідні доводи касаційної скарги підлягають відхиленню.
Також колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про порушення норм процесуального права при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки суд першої інстанції надав оцінку запереченням позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу і поданим позивачем доказам на підтвердження її скрутного майнового стану та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав як для звільнення позивача від обов`язку відшкодування таких витрат, так і для зменшення розміру зазначених витрат.
Тому правовідносини у вказаних справах не є подібними правовідносинам, що виникли у справі, яка переглядається.
Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Підстав для виходу за межі розгляду справи суд касаційної інстанції не встановив.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 3 лютого 2021 року, додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 лютого 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 2 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді 	С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська