Номер провадження: 22-ц/813/5893/26 
Справа № 947/13345/25
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.07.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,
суддів: Громіка Р.Д.,
Комлевої О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Крайнюков Максим Миколайовича, та апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кудрінська Юлія Євгенівна, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2026 року, ухваленого під головуванням судді Яреми Х.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину, 
встановив:

11.04.2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину.
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі у період з 22.12.2012 року по 29.02.2024 року. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька ОСОБА_3 . 
Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із матір`ю. 

На підставі судового наказу Приморського районного суду м. Одеси від 21.11.2024 року у справі №522/20367/24 з відповідача на користь позивача на утримання дитини було стягнуто аліменти у розмірі заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення до суду 19.11.2024 року і до повноліття дитини, до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначала, що дитина потребує додаткових витрат, оскільки має хронічні захворювання, проходить лікування в санаторіях, а також за згоди обох батьків навчається в приватному навчальному закладі. Розмір половини понесених позивачем додаткових витрат на лікування та навчання дитини становить 81 267,50 грн.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2026 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на дитину у розмірі 49 267,50 грн. 
У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 734,16 грн. (а.с.132-134).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Крайнюков М.М. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2026 року, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.140-149).

ОСОБА_2 подав заяву про поновлення додаткового строку для подачі відзиву на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що про апеляційну скаргу ОСОБА_1 йому стало відомо лише 16.04.2026 року з підстав необізнаності та відсутністю досвіду користування особистим кабінетом ЄСІТС (а.с.157-158).
Відповідно до ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Крім того, згідно ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Таким чином, враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги доводи, викладені в клопотанні заявника, апеляційний суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_2 строк на подачу заперечень на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У поясненнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість (а.с.159-160).

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 , в особі свого представника адвоката Кудрінської Ю.Є., також подав апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2026 року (а.с.167-172).
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Кудрінська Ю.Є. ставить питання про зміну рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.03.2026 року та стягнення з відповідача на користь позивача додаткові витрати на дитину у розмірі 24 000,00 грн., та відмовити в іншій частині позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на вищевказану апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Крайнюков М.М. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, та просить задовольнити апеляційну скаргу позивача (а.с.191-199).

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 20.07.2026 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).
Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). 
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
У зв`язку з перебуванням судді Громіка Р.Д. у відпустці, , а також враховуючи недостатню кількість суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 8), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду даної справи в строки, передбачені національним законодавством, а також через участь суддів даної колегії суддів в інших цивільних, адміністративних і кримінальних справах, датою ухвалення цього судового рішення є 20.07.2026 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що провадження по даній справі були відкриті ухвалами Одеського апеляційного суду від 26.03.2026 року та 23.04.2026 року (а.с.153, 186-187), згідно яких розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, та без повідомлення учасників справи. Копію ухвали останні отримали належним чином, що передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.154-155, 188-190).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарги, відзив та пояснення на апеляційні скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково та стягуючи з відповідача додаткові витрати на дитину у розмірі 49 267,50 грн., суд першої інстанції виходив із обґрунтованості вимог у цьому розмірі позовних вимог (а.с.132-134).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Частиною 2 цієї статті встановлено, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).
Додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення.
Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.
У цих випадках йдеться про фактично визнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 320/383/19.

З матеріалів справи вбачається, що сторони  перебували у шлюбі у період з 22.12.2012 року по 29.02.2024 року (а.с.21-22).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька ОСОБА_3 (а.с.19).
Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із матір`ю. 
На підставі судового наказу Приморського районного суду м. Одеси від 21.11.2024 року у справі №522/20367/24 з відповідача на користь позивача на утримання дитини було стягуються аліменти у розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дати звернення до суду 19.11.2024 року і до повноліття дитини, до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.23-24).

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надала наступні докази:
- прибутковий касовий ордер Дитячого табору «Кислород» від 03.06.2024, від матері ОСОБА_1 за дитину ОСОБА_4 прийнято благодійну допомогу на розвиток закладу 8 000 грн. за період з 03.06.-14.06.2024 (а.с.25);
- довідку БМЦ ОНМУ від 20.06.2024 року, з якої вбачається, що в дитини ОСОБА_3 діагностовано ОСОБА_5 , дисфункцію сфінктера ОДДІ, ВСД, невроз, сколіоз, хронічний тонзиліт. Рекомендовано: санаторно-курортне лікування строком на 3 тижні (а.с.26);
- Акт про надання послуг від 19.07.2024 року ТОВ «Санаторій «Кришталеве Джерело» (с. Солочин, Мукачівського р-ну, Закарпатська область) для дитини ОСОБА_3 надано послуги на суму 28 025 грн. (а.с.27);
- довідку БМЦ ОНМУ від 15.12.2024 року в дитини діагностовано ДЖВШ по гіпотонічному типу, ВСД по кардіальному типу, невроз нав`язчивих станів, сколіоз, хронічний тонзиліт. Рекомендовано: повторне санаторно-курортне лікування строком на 2 тижні (а.с.28);
- Акт про надання послуг від 09.01.2025 року ТОВ «Санаторій «Кришталеве Джерело» (с. Солочин, Мукачівського р-ну, Закарпатська область) дитині ОСОБА_3 надано послуги на суму 22 510 грн (а.с.29);
- Довідку №35 від 21.03.2025 року Приватного закладу «Одеський приватний ліцей «Антарктика» ОСОБА_3 навчається в 5 класі, оплата за навчання 110 000 грн. за період з 01.01.2024 року по 31.03.2025 року (3 місяці) (а.с.30).

Позивач ОСОБА_1 – первісний апелянт у справі, вважає, що витрати, пов`язані із навчанням доньки у приватному ліцеї є також додатковими та відповідач зобов`язаний розділити з нею ці витрати порівну.
Разом з тим, такі витрати можуть вважатися додатковими, якщо дитина навчається в приватному закладі за згодою обох батьків.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 756/9882/19.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 зазначав, що погоджував разом із позивачем навчання дитини у приватному ліцеї до 4-го класу. Подальше навчання доньки у вказаному навчальному закладі між сторонами не узгоджувалось.
Зазначені доводи відповідача ОСОБА_2 не спростовані матеріалами справи.
Крім того, позивач не довела існування особливих обставин, які зумовили б необхідність платного навчання дитини у приватному ліцеї при наявності можливості отримання дитиною безкоштовної середньої освіти, гарантованої державою, та не навела мотивів вибору освітнього закладу, що зокрема залежить від матеріальних можливостей та бажання батьків, а також погодження такого вибору з батьком дитини.
Зазначене узгоджується із судовою практикою, викладеною у постанові Верховного Суду від 09.09.2019 у справі № 344/5315/18.

За таких обставин, враховуючи, що період навчання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 за період з 01.01.2024 року по 31.03.2025 року у Приватному закладі «Одеський приватний ліцей загальною вартістю 110 000,00 грн., не був узгоджений сторонами, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення вимог в цій частині та визнав обґрунтованими лише позовні вимоги щодо стягнення з відповідача додаткових витрат на навчання дитини у приватному навчальному закладі за період з січня 2024 року по червень 2024 року, розмір яких склав 48 000,00 грн. 
Відповідач ОСОБА_3 у суді першої інстанції та у суді апеляційної інстанції визнав вимоги в цій частині на суму 48 000,00 грн. та вважає їх обґрунтованими.

Що стосується апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3 .
Заявник апеляційної скарги посилається на те, що позивачем не було доведено необхідності санаторно-курортного лікування дитини. Також апелянт ОСОБА_3 зазначає, що з наданих позивача довідок вбачається, що лікування дитини має рекомендаційний характер та не є обов`язковим, а також відсутні докази, що саме санаторно-курортне лікування є єдиним або необхідним способом лікування та не доведено, що без таких витрат стан дитини погіршиться. 
Так, звертаючись із даним позовом, позивач, зокрема вказувала, що понесла витрати на лікування дитини. На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 надала належні та допустимі докази, які зазначені вище.
У постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17 (провадження № 61-21662св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц (провадження № 61-47858св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18 (провадження № 61-20458св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 (провадження № 61-17663св21) викладено правові висновки про те, що положення статті 185 СК України стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких надається у зазначеній статті. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними фактами (хворобами), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача витрат понесених позивачем на лікування дитини, та які, в сенсі ст.185 СК України, є додатковими витратами.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта ОСОБА_2 про те, що лікування дитини, у довідках наданих позивачем, носить рекомендаційний характер, а тому не є його обов`язком нести на них витрати, оскільки в даному випадку приймаються до уваги інтереси та збереження стану здоров`я дитини. 

Крім того, при розгляді цієї справи апеляційний суд враховує положення ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві, покладається законом рівною мірою на обох батьків і такий обов`язок є безумовним. Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей.
Зокрема, при вирішенні такого спору визначальним є обов`язок батьків утримувати своїх дітей незалежно від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Тобто такий обов`язок превалює над можливістю платника таке утримання надавати. При цьому, в обов`язковому порядку судом враховуються всі обставини, які впливають на розмір аліментів.

За таких обставин, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційних скарг не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявники апеляційних скарг не надали суду достатніх, належних лиі допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далів – Конвеція) не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Крім того, дана постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Крайнюков Максим Миколайовича, та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кудрінська Юлія Євгенівна, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2026 року залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда 

Р.Д. Громік

О.С. Комлева