Справа № 201/14718/25
Провадження № 2/201/6196/2025

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
14 січня 2026 року        Соборний районний суд
міста Дніпра 
у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,
при секретарі Максименко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про участь у вихованні та утриманні дитини; та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, - 
ВСТАНОВИВ:

 
21 листопада 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 01 січня 2025 року, укладеного між сторонами.
Позовні вимоги мотивовано тим, що, на думку позивачки, зазначений договір укладений з порушенням вимог закону, зокрема без нотаріального посвідчення, хоча за своїм змістом регулює питання здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, а тому підпадає під вимоги ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України. Крім того, позивачка зазначала, що договір містить умови про проживання дитини з батьком та обов`язок матері сплачувати кошти на утримання дитини, що, на її переконання, свідчить про порушення прав та інтересів дитини, а також принципу рівності прав та обов`язків батьків.
Ухвалою суду від 25 листопада 2025 року позов було залишено без руху для усунення недоліків, після їх усунення ухвалою суду від 04 грудня 2025 року відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.
У свою чергу, ОСОБА_2 , заперечуючи проти позову, подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини разом із батьком та стягнення аліментів.
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, щосімейні відносини між сторонами фактично припинилися, спільне проживання відсутнє, подружжя спільного господарства не веде, а малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає разом із батьком, який забезпечує її щоденний догляд, виховання, лікування, побутові потреби та матеріальне утримання. Позивач за зустрічним позовом посилався на те, що мати дитини проживає окремо, у щоденному догляді участі не бере та добровільно не забезпечує належного фінансування утримання дитини. На підтвердження зазначених обставин відповідачем подано, зокрема, акт про фактичне проживання та самостійне виховання дитини батьком, складений за участю свідків.
10 грудня 2025 року протокольною ухвалою суду зустрічний позов прийнято до провадження, об`єднано із первісним позовом в одне провадження.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, у засідання не з`явилися, через канцелярію суду подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, за наявними в справі доказами. 
Зокрема, ОСОБА_2 у заяві просив справу розглянути без його участі, первісний позов не визнав та наполягав на задоволенні зустрічного позову.
ОСОБА_1 у заяві повідомила суд, що погоджується з тим, що батько тривалий час виховує та утримує дитину самостійно; підтвердила, що дитина з січня 2025 року проживає разом із батьком; при цьому зазначила, що не погоджується зі стягненням з неї аліментів, вважаючи, що чоловік повинен утримувати дитину, а вона не має засобів до існування.
У зв`язку з неявкою сторін суд відповідно до ч. 2 ст. 247, ч. 4 ст. 223 ЦПК України розглядає справу за наявними у ній матеріалами, оцінюючи докази в сукупності.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.
Судом встановлено, що 05 листопада 2022 року між сторонами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - було зареєстровано шлюб у встановленому законом порядку у Соборному відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі, про що зроблено актовий запис № 1863.
У шлюбі у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Із матеріалів справи, пояснень сторін, письмових доказів та поданих документів убачається, що подружні відносини між сторонами фактично припинилися: сторони перестали проживати однією сім`єю, спільне господарство не ведеться, взаєморозуміння та спільний сімейний бюджет відсутні, що свідчить про реальний розпад сім`ї та неможливість подальшого спільного життя.
01 січня 2025 року між сторонами було укладено письмовий Договір про участь у вихованні та утриманні дитини, яким сторони зафіксували фактичний порядок реалізації батьківських прав та обов`язків після припинення сімейних відносин, а саме: дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повинна постійно проживати з батьком за місцем його проживання та перебувати на його щоденному вихованні та утриманні; мати зобов`язувалася брати участь у матеріальному забезпеченні дитини шляхом сплати коштів на її утримання; було визначено порядок спілкування матері з дитиною.
Після укладення зазначеного Договору дитина фактично проживає разом із батьком - ОСОБА_2 , який здійснює щоденний догляд за малолітньою дитиною, забезпечує її побут, харчування, лікування, предмети догляду та загальні умови проживання. Ці обставини підтверджуються також письмовим доказом у справі - Актом про фактичне проживання та самостійне виховання дитини батьком від 20.11.2025 року, складеним за участю сусідів ОСОБА_2 - свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які підтвердили сталість проживання дитини з батьком.
При цьому ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів, які б спростовували факт проживання дитини з батьком та реальне виконання батьком батьківських обов`язків у повсякденному житті дитини. 
Навпаки, з її процесуальної поведінки у справі вбачається відсутність реального заперечення проти обставин фактичного проживання дитини з батьком, а також відсутність спору щодо припинення шлюбних відносин як таких.
Оцінюючи встановлені обставини, суд враховує, що відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог та на підставі доказів, поданих сторонами.
В даному випадку, первісний позов мотивований тим, що договір начебто укладено “з порушенням закону”, а також тим, що він “не був нотаріально посвідчений”.
Як встановлено судом, 01 січня 2025 року між сторонами було підписано письмовий документ під назвою «Договір про участь в вихованні та утриманні дитини», яким сторони узгодили фактичну модель сімейних відносин після припинення спільного проживання, а саме: проживання малолітньої дитини разом із батьком, порядок участі матері у спілкуванні з дитиною та її обов`язок брати участь у матеріальному забезпеченні дитини шляхом сплати періодичних платежів. 
Зі змісту цього Договору, поданих до суду письмових доказів, а також пояснень сторін убачається, що після його підписання дитина фактично та постійно проживала з батьком - ОСОБА_2 , який належним чином, добросовісно і сумлінно здійснював основний обсяг щоденного догляду та утримання дитини: забезпечував побутові умови, харчування, одяг, лікування, повсякденний нагляд, безпеку та розвиток дитини, тобто фактично виконував ті домовленості, які сторони виклали у вказаному документі. Відповідачка за зустрічним позовом (мати дитини) проживала окремо, у щоденному догляді участі не брала, що у сукупності підтверджується письмовим Актом про фактичне проживання та самостійне виховання дитини батьком, підписаним свідками, та іншими матеріалами справи.
Згідно зі статтями 203, 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог щодо змісту правочину, його спрямованості, волевиявлення, дієздатності сторін та інших вимог, установлених законом.
Разом з тим суд зазначає, що за своєю правовою природою Договір від 01.01.2025 року є домовленістю між батьками щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини, та містить елементи врегулювання утримання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України такий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а відповідно до ст. 189 СК України договір про сплату аліментів також підлягає нотаріальному посвідченню. 
Недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення правочину тягне наслідки, встановлені ст. 220 ЦК України, а саме - такий правочин є нікчемним (недійсним у силу закону). 
Відтак суд виходить із того, що вказаний Договір не породжує для сторін прав та обов`язків як чинний правочин, однак наведені в ньому відомості та домовленості у сукупності з іншими доказами (у тому числі Актом зі свідками) підтверджують встановлені судом фактичні обставини, зокрема реальне проживання дитини з батьком та виконання ним основного обсягу батьківських обов`язків, і підлягають оцінці судом як письмовий доказ за правилами ст. 76–81 ЦПК України.
У зв`язку з цим суд також враховує, що нікчемний правочин є недійсним у силу закону та не потребує судового “визнання недійсним”, а тому заявлена первісним позовом вимога про визнання недійсним Договору не є належним способом захисту порушеного права та не підлягає задоволенню. 
Водночас установлені фактичні обставини проживання дитини та її щоденного забезпечення батьком мають істотне значення для правильного вирішення зустрічних вимог щодо розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів - виходячи з принципу найкращих інтересів дитини.
Разом з тим суд зазначає, що навіть за умови нікчемності (недійсності у силу закону) Договору від 01.01.2025 року, зазначений документ не втрачає доказового значення у цій справі, оскільки він фіксує фактичні сімейні правовідносини між сторонами, узгоджене сторонами розуміння фактичного стану сімейного життя та реальну модель проживання дитини після припинення спільного проживання батьків. Зокрема, зі змісту Договору прямо випливає, що малолітня дитина постійно проживає разом із батьком, а батько здійснює самостійне виховання та утримання дитини, забезпечуючи її щоденні потреби.
Крім того, суд враховує, що фактична поведінка сторін після підписання Договору підтверджує виконання зазначених домовленостей саме з боку батька: дитина фактично весь час проживає разом із ним, перебуває під його постійним доглядом, а батько несе основний обсяг витрат на утримання, догляд та забезпечення розвитку неповнолітньої дитини. Вказані обставини узгоджуються з Актом про фактичне проживання та самостійне виховання дитини батьком, підписаним свідками, та іншими матеріалами справи, а також не спростовані належними і допустимими доказами з боку матері дитини.
Суд також враховує процесуальний характер розгляду справи та предмет заявлених вимог. У даній справі первісний позов стосується правової оцінки договору між батьками, а зустрічний позов - розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
Стосовно вимог зустрічного позову про розірвання шлюбу між сторонами, суд враховує положення статей 110, 112 Сімейного кодексу України, відповідно до яких шлюб може бути розірвано за позовом одного з подружжя, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них або їхніх дітей.
Суд, вирішуючи вимогу про розірвання шлюбу, виходить із того, що відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, а також на принципі рівності їхніх прав і обов`язків. 
Аналогічний підхід закріплено у ст. 24 Сімейного кодексу України, відповідно до якої шлюб є результатом вільної взаємної згоди жінки та чоловіка, а примушування як до укладення шлюбу, так і до його збереження не допускається.
Відповідно до ст. 110, 112 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них або їхніх дітей.
Із матеріалів справи вбачається, що сімейні відносини між сторонами фактично припинені: сторони не ведуть спільного господарства, не проживають однією сім`єю, не підтримують подружні стосунки, а також не виявляють взаємної зацікавленості у збереженні шлюбу. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше перебування сторін у шлюбі має суто формальний характер та не відповідає їхній реальній волі й інтересам.
Крім того, суд ураховує, що примушування особи до підтримання формального шлюбу всупереч її волі суперечить гарантіям поваги до приватного і сімейного життя, передбаченим ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки сімейні відносини мають будуватися на свободі особистого вибору та взаємній згоді сторін.
Таким чином, з огляду на фактичний розпад сім`ї та відсутність наміру сторін відновлювати сімейні відносини, суд вважає, що подальше збереження шлюбу порушуватиме особисті свободи сторін, не відповідатиме їхнім інтересам та інтересам дитини, у зв`язку з чим шлюб підлягає розірванню.
Під час вирішення питання про вимогу зустрічного позову про залишення проживання неповнолітньої дитини разом з батьком після розірвання шлюбу, суд враховує, що спору між сторонами щодо фактичного місця проживання їх малолітньої дитини немає, оскільки із поданих заяв, пояснень сторін та письмових доказів вбачається, що дитина тривалий час проживає разом із батьком, а мати не надала суду належних і допустимих доказів протилежного та фактично не заперечувала проти такого порядку проживання.
За таких обставин суд виходить з того, що він не вирішує спір про відібрання дитини, зміну її середовища проживання або усунення перешкод у вихованні, а, виходячи з принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, лише констатує існуючий фактичний порядок проживання дитини, який забезпечує стабільність умов її розвитку.
Відповідно до ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування залучається судом у спорах щодо дітей. 
При цьому, з урахуванням відсутності спору між батьками щодо проживання дитини, відсутності відповідних клопотань сторін, а також того, виходячи з того, що встановлені судом фактичні обставини підтверджуються наявними доказами, суд не вбачає необхідності у залученні органу опіки та піклування у даному конкретному випадку.
Такий підхід узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, відповідно до яких обов`язковість висновку органу опіки та піклування не має абсолютного характеру, а суд не позбавлений можливості вирішити справу за наявними доказами, якщо це не впливає на правильність встановлених обставин та дотримання найкращих інтересів дитини. 
Так, Верховним Судом під час розгляду справи № 523/19706/19 була сформована правова позиція, відповідно до якої обов`язковість висновку органу опіки не є абсолютною, а суд не може “зупинити правосуддя” лише через відсутність такого висновку, оскільки такий висновок органу опіки та піклування є лише одним із доказів, який підлягає оцінці судом разом з іншими доказами та не має наперед встановленої сили і не може бути безумовною підставою для задоволення або відмови в позові.
Водночас, відповідно до статей 141, 157, 160, 161 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а при вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини суд враховує ставлення кожного з батьків до виконання батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я та інші істотні обставини.
Суд також виходить із положень статті 3 Конвенції ООН про права дитини, статей 11, 12 Закону України “Про охорону дитинства”, згідно з якими у всіх діях щодо дітей першочергово враховується найкраще забезпечення інтересів дитини, а дитина має право на рівень життя, достатній для її розвитку.
Як вже згадано вище, із письмових доказів, пояснень сторін, а також Акта про фактичне проживання дитини з батьком, підписаного свідками, суд встановив, що: дитина фактично проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 ; батько забезпечує дитині постійне житло, побут, харчування, лікування, розвиток та необхідні умови; матір дитини проживає окремо, системної щоденної участі у вихованні та забезпеченні дитини не здійснює.
Суд також встановив, що позивачка за первісним позовом не надала належних і допустимих доказів, які б спростовували фактичне проживання дитини з батьком та виконання ним батьківських обов`язків у повному обсязі. 
Правова позиція Верховного Суду полягає в тому, що за відсутності реального спору щодо проживання дитини та з урахуванням її інтересів, суд може вирішувати питання місця проживання дитини одночасно з розірванням шлюбу, а визначальним є реальний, фактично сформований спосіб життя дитини та сталість її середовища. Такий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 200/952/18. 
Суд також враховує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини національні суди при застосуванні права мають здійснювати його тлумачення з урахуванням системного аналізу законодавства, судової практики та інших джерел, які дозволяють забезпечити передбачуваність і юридичну визначеність правозастосування.
Крім того, суд виходить із того, що кожен має право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішує спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Відповідно до положень сімейного законодавства та спеціальних норм про захист дітей, батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а основним обов`язком батьків є забезпечення її найкращих інтересів (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 141, 150, 160–161 Сімейного кодексу України). При цьому, під час ухвалення рішення у справах, що стосуються дітей, суд має виходити з принципу найкращих інтересів дитини як першочергового критерію.
Суд бере до уваги, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Отже, під час розгляду питань, пов`язаних із місцем проживання дитини, судам необхідно оцінювати встановлені обставини крізь призму найкращих інтересів дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, фактичне середовище проживання, реальний обсяг догляду та утримання, а також необхідність збереження балансу між інтересами дитини та правами й обов`язками батьків діяти в її інтересах.
У даній справі суд встановив, що малолітня дитина сторін тривалий час фактично проживає разом із батьком, який забезпечує щоденний догляд, виховання та утримання дитини, що підтверджується матеріалами справи, поясненнями сторін, а також відповідним актом із підписами свідків. При цьому мати дитини не надала належних доказів протилежного та фактично не заперечила встановлений порядок проживання дитини.
З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що залишення дитини проживати разом із батьком відповідає її найкращим інтересам, забезпечує стабільність та безперервність виховання, і в межах заявлених вимог суд лише констатує фактичний порядок проживання дитини, не змінюючи її середовища проживання.
При цьому суд враховує правовий підхід Верховного Суду, згідно з яким за відсутності спору між батьками щодо того, з ким фактично проживає дитина, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вирішенням сімейних вимог, фактично закріпивши існуючий стан, а не змінюючи його. 
Крім того, при розгляді справи суд враховує процесуальний характер розгляду справи та предмет заявлених вимог. У даній справі первісний позов стосується правової оцінки правочину між батьками, а зустрічний позов - розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Під час розгляду справи судом не встановлено реального спору між сторонами про відібрання дитини, зміну її середовища проживання, усунення перешкод у вихованні чи фактичне переміщення дитини, а наявний порядок проживання дитини є сталим та підтверджений матеріалами справи.
За таких обставин суд виходить з того, що він у даному випадку фактично констатує та зберігає існуючий порядок проживання, а залучення органу опіки та піклування за відсутності спору не вплинуло б на встановлені фактичні дані. 
З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що місце проживання малолітньої дитини доцільно та правильно залишити разом із батьком, що найбільшою мірою відповідає її інтересам, забезпечує стабільність, передбачуваність та безперервність виховання.
Вирішуючи питання щодо вимоги про стягнення аліментів, суд керується положеннями статті 180 СК України, згідно якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частина 3 статті 181 СК України передбачає, що аліменти присуджуються за рішенням суду у частці від доходу платника або у твердій грошовій сумі - за вибором того з батьків, з ким проживає дитина. 
Згідно зі статтями 182–183 СК України, при визначенні розміру аліментів враховуються стан здоров`я та матеріальне становище дитини й платника аліментів, наявність інших утриманців та інші істотні обставини; на одну дитину, як правило, стягується 1/4 частина доходу, при цьому мінімальний розмір аліментів не може бути меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Суд установив, що дитина фактично проживає з батьком, який несе основні витрати з її утримання та щоденного забезпечення. Мати дитини проживає окремо та зобов`язана брати участь у матеріальному забезпеченні дитини відповідно до закону.
Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими вимоги зустрічного позову про стягнення аліментів з матері дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів її доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до статті 191 СК України, аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову, тому стягнення підлягає застосуванню з дня подання зустрічної позовної заяви до суду.
З огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що первісний позов ОСОБА_1 про визнання договору недійсним є недоведеним, у зв`язку з чим у його задоволенні слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.3 Конвенції про права дитини; ст.ст. 141, 150, 180–183, 191 Сімейного кодексу України; ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України, ст.ст. 76–81, 141, 223, 247, 263–265, 315, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору про участь у вихованні та утриманні дитини від 01 січня 2025 року - відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задовольнити.
Шлюб, укладений 05 листопада 2022 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - розірвати.
Після розірвання шлюбу залишити малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживати разом із батьком, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який самостійно виховує та утримує дитину, без участі матері.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 (однієї четвертої) частини всіх видів її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання зустрічної позовної заяви до суду (10.12.2025 року) і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 1211 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя           С.С. Федоріщев