Справа № 367/4299/25
Провадження №2/367/1048/2026

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
Іменем України
16 липня 2026 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:
головуючого - судді Кравчук Ю.В., 
за участю:
секретаря судових засідань - Опанасенко А.А.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Базелюка Ю.В. ,
представника третьої особи - Кожушко Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Гостомельської селищної військової адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком як основним та єдиним утримувачем та про визнання таким, що самостійно виховує малолітню дитину, -
в с т а н о в и в :
У квітні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Гостомельської селищної військової адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком як основним та єдиним утримувачем та про визнання таким, що самостійно виховує малолітню дитину. 
Свої вимоги обґрунтує тим, що 31 серпня 2013 року року між громадянином України ОСОБА_1 (надалі- позивач) та громадянкою України ОСОБА_3 (дівоче призвище ОСОБА_4 ) (надалі - відповідач) укладено шлюб, який зареєстровано Виконавчим комітетом Гостомельської селищної ради міста Ірпінь Київської області. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Позивач вказує, що починаючи з 2020 року вони з ОСОБА_3 не проживають разом, а їхня сім`я перестала існувати, протягом останніх років сторони не ведуть спільне господарство та не мають спільних інтересів.
Зазначає, що неповнолітній син ОСОБА_6 проживає разом з матір`ю, а неповнолітній ОСОБА_5 повністю перебуває на утриманні позивача та зростає під його наглядом.
Позивач вказує, що він займається вихованням неповнолітнього сина ОСОБА_5 . Розлучення з батьком та зміна місця проживання та звичної комфортної обстановки можуть негативно вплинути на його подальший розвиток. Позивач вважає, що дитина не може бути передана для проживання з матір`ю. 
Крім того зазначає, що дуже любить свою дитину, не уявляє життя без неї і має змогу забезпечити її всім необхідним, дбає про створення якнайкращих побутових умов для свого сина ОСОБА_5 , постійно слідкує за станом здоров`я дитини, харчуванням, зовнішнім виглядом та розвитком, виховує та піклується про нього, а також усіма силами намагається забезпечити гідний рівень життя дитині. 
Стверджує, що у них із сином склався стійкий психологічний контакт та прив`язаність. Дитина його також дуже любить та поважає, тому після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою і надалі залишився проживати з батьком.
Позивач ОСОБА_1 позитивно характеризується за місцем проживання, користується авторитетом серед сусідів та друзів, ніколи не позбавлявся батьківських прав, не вживає спиртних напоїв чи наркотичних засобів, не страждає жодними психічними розладами, до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Вважає, що проживання сина ОСОБА_5 разом з ним цілком відповідає інтересам дитини. 
Також зазначає, що він дбає про утримання та виховання сина, фізичний та моральний розвиток, має можливість забезпечити йому належні умови проживання, матеріального забезпечення, гармонійного розвитку, повною мірою займатися вихованням, дбати про здоров`я.
У зв`язку з наведеним, просить визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 як основним та єдиним утримувачем та визнати ОСОБА_1 таким, що самостійно виховує неповнолітню дитину - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 16 квітня 2025 року роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, виділено в самостійне провадження позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком як основним та єдиним утримувачем та про визнання таким, що самостійно виховує неповнолітню дитину. Позовну заяву в цій частині передано до канцелярії суду для реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду.
Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області Кравчук Ю.В. від 11 серпня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Гостомельської селищної військової адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком як основним та єдиним утримувачем та про визнання таким, що самостійно виховує малолітню дитину залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків.
15 серпня 2025 року до канцелярії Ірпінського міського суду Київської області від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Базелюка Ю.В. надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 серпня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Орган опіки та піклування Гостомельської селищної військової адміністрації та зобов`язано надати письмовий висновок щодо розв`язання спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо визначення місяця проживання дитини, а також щодо визнання ОСОБА_1 таким, що самостійно утримує та виховує дитину: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
18 лютого 2026 року до канцелярії Ірпінського міського суду Київської області від Органу опіки та піклування Гостомельської селищної військової адміністрації на виконання ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 18 серпня 2025 року надійшла заява, в якій представник третьої особи повідомила про те, що 17.02.2026 р. на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Гостомельській селищній військовій адміністрації встановлено, що спір між сторонами щодо місця проживання малолітньої дитини відсутній.
Ухвалою суду від 02 березня 2026 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 18 травня 2026 року було витребувано з Адміністрації Державної прикордонної служби України відомості про перетин кордону відповідачем - громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітньою дитиною - громадянином України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 січня 2019 року по дату надання відповіді.
16 червня 2026 року до канцелярії Ірпінського міського суду Київської області від Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України на виконання ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 18 травня 2026 року надійшла витребувана інформація.
У судовому зсіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Базелюк Юрій Володимирович позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та надав пояснення про те, що 31.08.2013 року уклав шлюб з відповідачкою, у них народилося двоє дітей. Син ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та проживає разом з позивачем, другий син проживає разом з матір`ю у Німеччині. З 2013 по 2019 рік проживали разом як сім`я. У 2019 році відповідачка виїхала та проживала на території Донецької області, після чого він вже 7 років самостійно виховує сина. ОСОБА_7 виявив бажання залишитися з батьком, відповідачка з цього приводу не заперечувала. У минулому році шлюб між ними було розірвано. Зазначив, що з вимогою про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком звернувся фактично лише через 6 років після того, як почав проживати з сином без матері, оскільки до останнього сподівався на возз`єднання сім`ї. Однак на сьогоднішній день він бачить, що у відповідачки склалося власне особисте життя, тому вважає за необхідне юридично закріпити те, що фактично відбувається в його сім`ї вже протягом 6 років. Зазначив, що робив все можливе для возз`єднання сім`ї, вмовляв відповідачку повернутися, однак вона цього не захотіла. Наразі він з сином навчилися жити вдвох та мають дуже міцний зв`язок. Вважає, що оскільки він фактично займається вихованням дитини сам, це має бути юридично закріплено.
Також у судовому засіданні було заслухано малолітнього ОСОБА_5 , який суду пояснив, що востаннє бачився з матір`ю у 2023 році, коли вона приїжджала з-за кордону, по телефону спілкуються. Зазначив, що перейшов до 7 класу. З 2019 року проживає разом з батьком, до того часу проживав разом з обома батьками. Мати пропонувала йому проживати з нею, однак він самостійно обрав проживання з батьком, що його повністю влаштовує. Батько приділяє йому багато уваги: проводять разом час на футбольному полі, гуляють на вулиці, батько їздить з ним на змагання та підтримує його. Мати наразі проживає разом з братом у Німеччині.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей та сім`ї Гостомельської селищної військової адміністрації - Кожушко Т.О. у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала.
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомила.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, думку дитини, дослідивши письмові докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 31 серпня 2013 року року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 укладено шлюб, який зареєстровано Виконавчим комітетом Гостомельської селищної ради міста Ірпінь Київської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим повторно Ірпінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м.Київ, 01 березня 2023 року.
Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Виконавчим комітетом Гостомельської селищної ради міста Ірпінь Київської області 11 лютого 2014 року. 
Відповідно до Витягів з Реєстру територіальної громади № 2023/008695810 та № 2023/008695795, виданих Гостомельською територіальною громадою 26.10.2023 року малолітня дитина ОСОБА_5 зареєстрований та проживає разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з довідкою № 97 від 23.08.2024 р., виданою директором Ліцею № 2 Гостомельської селищної ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в Ліцеї № 2 Гостомельської селищної ради Бучанського району Київської області з 01.09.2020 року. ОСОБА_1 одноосібно та на постійній основі бере участь у вихованні сина ОСОБА_5 : привозить та забирає зі школи, відвідує батьківські збори, цікавиться успіхами дитини, оплачує екскурсії та харчування ОСОБА_7 , постійно на зв`язку, активний учасник шкільних та позашкільних заходів.
Відповідно до виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 29.08.2024, ОСОБА_5 перебуває під медичним наглядом у Гостомельській амбулаторії ЗПСМ ІМР з народження. Декларація укладена із сімейним лікарем ОСОБА_9 , законний представник - батько, ОСОБА_1 . На медичні огляди, профілактичні щеплення та в разі захворювань на прийом з`являється у супроводі батька.
Згідно з довідкою, виданою релігійною громадою євангельських християн-баптистів м. Ірпінь Київської області, ОСОБА_1 одноосібно та на постійній основі бере участь у вихованні сина ОСОБА_5 : привозить та забирає з недільної школи, цікавиться успіхами дитини, завжди на зв`язку. Зі слів ОСОБА_7 , останні п`ять років і по теперішній час вони проживають з батьком удвох.
Відповідно до акта вуличного комітету від 17.01.2024, мешканці АДРЕСА_5 засвідчили своїми підписами факт про те, що їм відомо, що ОСОБА_1 , який проживає в будинку АДРЕСА_2 , останні приблизно п`ять років і по теперішній час одноосібно виховує та забезпечує всім необхідним малолітню дитину - свого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що мати ОСОБА_7 - ОСОБА_3 в односторонньому порядку (не юридично, а фактично) розірвала подружні стосунки, самоусунулася від виховання дитини, виписалася та виїхала.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учнем 6-А класу Бучанського ліцею № 9 Бучанської міської ради Київської області та навчається у закладі за денною формою навчання з 28 серпня 2024 року по теперішній час, що підтверджується довідкою № 370 від 13.10.2025, виданою в. о. директора Бучанського ліцею № 9 Бучанської міської ради Київської області.
Відповідно до характеристики, виданої Бучанським ліцеєм № 9 Бучанської міської ради Київської області, ОСОБА_5 , 2014 року народження, навчається у Бучанському ліцеї № 9 з 2024 року, а з 2025 року - у 6-А класі («Росток»). Учень виявляє інтерес як до природничо-математичних, так і до гуманітарних дисциплін, у спілкуванні з однолітками доброзичливий, комунікабельний, товариський, користується авторитетом серед однокласників. Батько контролює навчання дитини та приділяє значну увагу вихованню в сина відповідальності за свої дії та вчинки. Мати не бере участі у школьних справах сина. 
Відповідно до довідки від 14.10.2025 р., виданої президентом дитячої футбольної академії, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з червня 2022 року займається у « ОСОБА_10 », постійно відвідує тренування, а також бере участь у чемпіонатах та турнірах як гравець основного складу 2014 року народження. Батько, ОСОБА_1 , постійно привозить та забирає його з тренувань, відвозить на змагання, а також щомісяця вчасно сплачує абонплату. Зі слів ОСОБА_7 , останні 6 років він проживає удвох із батьком.
Згідно з довідкою № 15 від 07.05.2026р., виданою директором ТОВ «Феміда Безпека», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 07 квітня 2026 року працює в ТОВ «Феміда Безпека» на посаді менеджера з продажу (наказ №8 від 07.04.2026). Вказане також підтверджується довідкою про заробітну плату ОСОБА_1 від 03.07.2026 року, виданою ТОВ «Феміда Безпека».
Відповідно до акту обстеження умов проживання, проведеного спеціалістами відділу Служби у справах дітей та сім`ї Гостомельської селищної ради Київської області від 21 січня 2026 р., встановлено, що у двоповерховому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , проживають батько з сином. Умови проживання задовільні: зроблено сучасний ремонт, у будинку чисто, усі речі на своїх місцях. Будинок облаштований меблями: обідній стіл, письмовий стіл, шафа для одягу, два ліжка. Наявна вся необхідна побутова техніка. У дитини окреме спальне місце, чиста постільна білизна. Дитина забезпечена одягом, взуттям, шкільним приладдям, наявний ноутбук для занять. Стосунки в сім`ї доброзичливі, створені всі належні умови для розвитку та виховання дитини.
Відповідно до наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на виконання ухвали суду від 18 травня 2026 року відповіді, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в період з 01.01.2019 р. по 16.06.2026 р. в Базі даних не виявлено. ОСОБА_3 24 травня 2024 року перетнула кордон України на виїзд, відомості про її в`їзд на територію країни відсутні.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини четверта-шоста статті 19 СК України).
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Аналогічну позицію неодноразово висловлював і Верховний Суд.
Так, у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 352/2324/17 зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 вказано, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини».
У постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц Велика Палата Верхового Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року в справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року в справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, та зробила правовий висновок, що «згідно до статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989. Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи щодо визначення місця проживання малолітніх дітей, перевіривши їх доказами, які оцінено судом на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, враховуючи створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дітей, виходячи в першу чергу з інтересів малолітніх дітей сторін, прихильність їх до батька, суд приходить до переконання про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з батьком, у зв`язку з чим зустрічна позовна заява ОСОБА_2 є обґрунтованою та такою, що підлягають задоволенню».
При цьому у контексті наведених вище правових норм, практики Європейського суду з прав людини, положень Конвенції про права дитини слід дійти висновку, що судове рішення про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, тобто за наявності між ними такого спору.
По справі встановлено, що фактично позов щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини ОСОБА_1 , дитина проживає з батьком, мати дитини проти цього не заперечує і не заперечувала, від позивача мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дитини. 
На виконання ухвали суду від Органу опіки та піклування Гостомельської селищної військової адміністрації надійшла інформація про те, що питання про визначення місця проживання дитини разом з батьком було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Гостомельській селищній військовій адміністрації 17 лютого 2026 року, де встановлено, що спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини не має та батько, ОСОБА_1 , не має самостійного доходу. Також зазначено, що на підставі наведеного у органу опіки та піклування відсутні законні підстави для надання висновку про визначення місця проживання дитини разом з батьком.
Після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідач у встановленому порядку з самостійним позовом до суду про визначення місця проживання дитини разом з нею, не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із нею суду не надавала.
На підставі викладених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки мати дитини ОСОБА_3 , не вимагала від батька дитини змінити місце проживання дитини, не порушувала в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у нього, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею.
Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.
При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.
Відповідно до правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року, справа № 127/16211/23 зазначено наступне: «суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла».
«Верховний Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою.
З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача.
Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі. Тому в цій частині доводи касаційної скарги безпідставні.»
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача у такій ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, оскільки відповідач не заперечує щодо проживання ОСОБА_5 із батьком. З урахуванням наведеного, позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачем.
Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10 грудня2024 року у справі №299/8679/23 (провадження № 61-14033св24), від 15.01.2025р. справа № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24).
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено (ст.3,5,9) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім зацікавленим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.
Суд керується принципом інтересів дитини, констатує право сина на підтримання відносин, сталих до яких він звик в т.ч. проживання із батьком, не зважаючи на фактичне припинення відносин між батьками, а також те, що сторони проживають окремо та перешкод у спілкуванні чи побаченні, догляді та турботи за дитиною сторони одне одному не чинять, в т.ч. відповідач не заперечує щодо проживання дитини з батьком на спростування цього інших доказів не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Крім того, у даній справі позивач просить встановити факт самостійного виховання та утримання малолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного правового статусу батька, який самостійно виховує та утримує дитину.
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини четверта-шоста статті 19 СК України).
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Статтею 51 Конституції України, частинами 2, 3 статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно із ч. 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Згідно з частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
У відповідності до вимог статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Конвенція про права дитини в п. 3 статті 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлена рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
За приписами частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, чоловіка, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині 4 статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини матір`ю необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав батька обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує.
Констатації заявником обставини, що він самостійно виховує та утримує дитину, та відсутність заперечень з боку іншого з батьків, не є достатньо для доведення дійсного перебування дитини тільки на вихованні та утриманні одного з батьків, оскільки до такої категорії відносяться особи, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості виховання іншим з батьків внаслідок об`єктивних обставин. Це стосується випадків коли інший з батьків дитини помер, безвісно відсутній, позбавлений батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатен їх виконувати в силу об`єктивних обставин, а не з метою штучного створення підстави (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня2024 року у справі №201/5972/22 (провадження №14-132цс23)).
Спір щодо участі у вихованні дитини тим з батьків, який проживає окремо від неї, відповідно до ст. 158 СК України вирішується органом опіки та піклування за заявою матері, батька дитини. Тоді орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Це рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.
І лише у тому випадку, коли той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, що встановлено у ст.159 СК України.
Відповідно до частини 1 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена ч. 1 статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до ч. ч. 3,4 статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
У цій справі позивач просить встановити факт самостійного виховання і утримання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, потребує дослідження й врахування інтересів дитини в ході вирішення питання про визначення способу участі матері у вихованні дитини або ж питання про позбавлення батьківських прав.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
У той же час позивачем заявлена самостійна вимога у позовному провадженні без вимоги про спосіб участі матері у вихованні дитини або ж позбавлення матері батьківських прав.
Суд також враховує і те, що позивач не звертався за стягненням аліментів на дитину, що у своїй сукупності не дає підстав для висновку про ухилення матері від утримання дитини і застосування позивачем можливих заходів реагування, передбачених законом.
Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини. Відтак факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Такий висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22.
З огляду на наведене, у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, тобто позивачем, малолітнього сина ОСОБА_5 .
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази, долучені до матеріалів справи свідчать лише про проживання дитини разом з батьком і участь останнього у вихованні та утриманні дитини, проте не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні та утриманні дитини.
У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що ОСОБА_3 в питанні виховання чи утримання малолітньої дитини умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу, позбавлена батьківських прав відносно сина, а також відсутні докази, що відповідач не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин.
Крім того, відповідно до приписів ч.1 ст.4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Виходячи із правового аналізу даної норми Закону, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи законних інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
За відсутності між сторонами відповідного спору, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.
Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.
На підставі керуючись ст. ст. 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд - 
в и р і ш и в :
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Гостомельської селищної військової адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком як основним та єдиним утримувачем та про визнання таким, що самостійно виховує малолітню дитину.
Учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;
відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Гостомельської селищної військової адміністрації, код ЄДРПОУ 44134973, адреса місцезнаходження: Київська область, Бучанський район, смт. Гостомель, вул. Свято-Покровська, буд. 220.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заява про перегляд заочного рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду до Київського апеляційного суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 14 серпня 2026 року.

Суддя          Ю.В. Кравчук