ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

13 липня 2026 року  місто Чернівці справа №2-856/12
провадження №22-ц/822/819/26
провадження №22-ц/822/1084/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Височанської Н. К.
суддів: Литвинюк І.М., Одинака О.О.
за участю секретаря судових засідань Паучек І.І.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 
третя особа – Хотинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 05 березня 2026 року та на додаткове рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 02 квітня 2026 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Гураль Л.Л.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання батьківства. 
Посилався на те, що його мати – ОСОБА_4 проживала разом із ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу. 
Від спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився позивач, проте ОСОБА_5 не визнав себе батьком дитини і пішов проживати до свого господарства в с.Бочківці Хотинського району Чернівецької області. 
Згодом ОСОБА_5 визнав себе батьком і відносився до ОСОБА_4 як до сина, приїздив до нього, проводив з ним вільний час та надавав матеріальну допомогу.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. 
ОСОБА_1 просив визнати, що померлий ОСОБА_5 був його батьком. Просив внести зміни в актовий запис про його народження, а саме: в графі батько вказати ОСОБА_5 . 

Короткий зміст рішень суду першої інстанції, які оскаржуються
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 05 березня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Хотинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Дністровському районі Чернівецької області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання батьківства - задоволено.
Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Внесено зміни до актового запису про народження ОСОБА_1 № 15, складеного 04.09.1993 року Чорнівською сільською радою Новоселицького району Чернівецької області, зазначивши батьком дитини - ОСОБА_5 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 107,30 грн. (сто сім гривень 30 коп.).
Повне рішення складено 09 березня 2026 року.

Додатковим рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 02 квітня 2026 року заяву представника позивача ОСОБА_6 про ухвалення додаткового судового рішення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 23800,00 грн. (двадцять три тисячі вісімсот гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді.
Повне рішення складено 02 квітня 2026 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційних скарг
Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, відповідачка ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Колесник Г.М. подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.
Посилалась на те, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 09 квітня 2025 року попередні судові рішення скасовані не з підстав установленості факту батьківства, а у зв`язку з тим, що під час первісного розгляду спору національні суди не забезпечили належного, повного і ретельного дослідження ключового доказу у справі – висновку молекулярно-генетичної експертизи.
Суд першої інстанції не розмежував, що є відновленим змістом втраченої справи, а що є новоодержаним доказом. Суд своєю ухвалою в порушення норм процесуального права витребував такий доказ як копію висновку експерта №175 з додатками, досліджував як доказ і поклав в основу рішення.
Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки клопотанню відповідача про визнання висновку судово-медичної експертизи №175 недопустимим доказом і формально відхилив доводи відповідача. Сумнів щодо достовірності зразків був сформульований побіжно, без ретельного аналізу, без виклику експертів і без призначення нової експертизи.
Також суд не надав належної правової оцінки ланцюгу збереження біологічних зразків, використаних при проведенні молекулярно-генетичної експертизи №175, при цьому суд зафіксував, що зразок крові на марлі померлого після передачі до Одеського бюро в Чернівецькому бюро вже був відсутній.
Судом не усунуто сумніви щодо того, чи був об`єкт №3 належно ідентифікований як зразок крові саме ОСОБА_5 .
Вважає, що суд порушив принцип рівності сторін та незаконно відмовив відповідачу у витребуванні доказів, необхідних для перевірки висновку №175. 
Суд першої інстанції не надав оцінки показам свідків, які вказували на те, що за життя ОСОБА_5 не говорив про сина, постійно проживав з матір`ю, заперечував потребу у шлюбі та дітях, а родичі померлого познайомилися з позивачем і його матір`ю тільки на похороні.
Звертає увагу, що експертиза була проведена іншою установою, аніж та що зазначена в ухвалі суду від 29 листопада 2012 року.
Не надано оцінки й шляху відібрання зразку для ДНК досліджень крові ОСОБА_5 та спосіб її висушування, збереження та доступу до неї третіх осіб з можливістю підміни та неможливості використання в якості зразку ДНК ОСОБА_5 інших біологічних об`єктів від трупа.
Вважає, що слід встановити та перевірити хто саме був зазначений батьком у первинних реєстраційних документах, на якій правовій підставі були внесені відповідні відомості; чи йдеться про запис, внесений на підставі заяви матері, спільної заяви батьків або іншої юридичної підстави; які саме відомості містяться у свідоцтві про хрещення позивача, хто в ньому зазначений як батько; чи існують документально підтверджені перекази, платежі або інші документи, які можуть підтвердити матеріальну участь померлого у житті матері позивача та самого позивача.
Не погоджуючись із додатковим рішенням суду, відповідачка ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Колесник Г.М. подала апеляційну скаргу , в якій просила змінити додаткове рішення.
Вказала, що заявлені витрати позивачем є завищеними, суд не врахував, що розмір судових витрат має бути спів розмірним із ціною позову, з реальністю адвокатських послуг (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру.
Загальний розмір витрат, заявлений за підготовку та подання заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами становить 18000 грн., що є непропорційним складності виконаних робіт, їх обсягу та підлягає зменшенню.
Суд не врахував, що значна частина судових засідань була зумовлена не складністю справи чи процесуальною необхідністю, а помилками та неефективними процесуальними діями представника позивача.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Фокій Б.В. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Позивач вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, дав сторонам достатню можливість представити цю справу в умовах, які б не ставили їх у нерівне та не зручне процесуальне становище по відношенню до опонента.
Судом встановлено, що технічну функцію по забору крові та передачі біологічних матеріалів для подальшого використання при проведенні генної експертизи виконували працівники Чернівецького обласного бюро судово-медичної експертизи і саме ці зразки були відправлені в Одеське обласне бюро СМЕ.
Так, зі змісту висновку експерта вбачається, що всі біологічні зразки доставлені кур`єром в опечатаному вигляді в Одеське обласне бюро СМЕ, при цьому пакування кур`єрської служби «Нова пошта» належно упаковане, цілісність пакування не пошкоджено. Крім того не пошкоджено цілісність пакування біологічних зразків крові ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Одночасно цілісність пакування та відтисків печатки не було порушено щодо біологічних зразків ОСОБА_5 .
Судом першої інстанції встановлено, що експерт у висновку, зокрема в розділі 2, детально описав пакування, його вміст та цілісність, зокрема зазначив, що цілісність пакування та відтисків печатки не порушено.
Не доведено жодними доказами також можливість позивача здійснити підміну біологічних зразків перед відправкою їх до Одеського бюро, зокрема підміна зразків у відділенні Чернівецького бюро, оскільки біологічні зразки крові ОСОБА_5 , були опечатані в пакет, заклеєний прозорою липкою стрічкою і опечатаний двома відтисками круглої печатки: «МОЗ України Чернівецьке обласне бюро судово- медичної експертизи Відділення судово-медичної імунології».
А тому зазначені твердження відповідачки щодо можливої підміни біологічних зразків ґрунтуються на припущеннях.
Щодо «неіснуючого листа» Чернівецького бюро до районного суду від 02 квітня 2013 року, на який посилається представник позивача, де «стверджується, що зразки були надані заявнику для організації їхньої доставки до Одеського бюро, оскільки Чернівецьке бюро не могло зробити це самостійно.
Так, в судовому засіданні представник позивача підтвердив про відсутність в нього вищезазначеного листа, однак його зміст був викладений у Рішенні Європейського суду.
Судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутній вищезазначений лист, однак з огляду на те, що учасниками справи не заперечується той факт, що саме заявнику ОСОБА_1 були передані біологічні зразки для подальшої доставки їх до Одеського бюро, а тому дані обставини не підлягають доказуванню, а в суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.
Вказує, що відповідачка ОСОБА_2 під час першого розгляду справи у 2012 році, в Хотинському районному суді Чернівецької області, 13 березня 2013 року, заявляла клопотання про призначення повторної судової генотипоскопічної експертизи, оскільки не погоджувалася з висновками судового експерта. Однак, у судовому засіданні, яке відбулося 16 грудня 2013 року, представник ОСОБА_2 , відмовився від проведення повторної судової експертизи і суд прийняв цю відмову, про що постановив ухвалу від 16 грудня 2013 року.

Рух справи 
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 грудня 2013 року в задоволенні позову було відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 05 лютого 2014 року рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 грудня 2013 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2014 року у відкритті касаційного провадження було відмовлено.
Дана справа перебувала на розгляді в Європейському суді з прав людини, де рішенням від 14 березня 2024 року у справі «Молдован проти України» оголошено заяву прийнятною, постановлено, що було порушено ст. 8 Конвенції зі сплатою в якості відшкодування моральної шкоди в сумі 4500 євро.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 09 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 грудня 2013 року, ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 05 лютого 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до Хотинського районного суду Чернівецької області.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, приходить до наступних висновків.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Чорнівка Новоселицького району Чернівецької області, про що в книзі реєстрації актів про народження здійснено запис №15 від 04 вересня 1993 року. Батьками зазначено: батько ОСОБА_7 , мати ОСОБА_4 , про що свідчить свідоцтво про народження від 04 вересня 1993 року, видане Чорнівською сільською радою Новоселицького району Чернівецької області (а.с.71, том 2).
ОСОБА_1 народився поза шлюбом. В актовому записі про народження відомості про батька були внесені зі слів матері. Заявник вважав своїм батьком ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 помер, а в листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом (у цій справі) до спадкоємців померлого ОСОБА_5 про встановлення батьківства, вимагаючи визнати його сином померлого ОСОБА_5 .
Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2012 року було призначено генотипоскопічну експертизу, виконання якої доручено експертам Одеського біологічного бюро судово-медичних експертиз (далі – Одеське бюро). На вирішення експертизи поставлено питання, чи є ОСОБА_5 біологічним батьком ОСОБА_1 .?
Листом від 29 листопада 2012 року Хотинський районний суд Чернівецької області звернувся до Чернівецького обласного бюро судово-медичної експертизи з проханням надати для проведення експертизи біологічні зразки крові покійного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач отримав на руки цей лист для подальшої його передачі, про що свідчить відмітка на листі (а.с.104, том 2).
Крім того позивач на руки отримав для передачі Одеському біологічному бюро судово-медичних експертиз копію ухвали суду про призначення генетипоскопічної експертизи від 29 листопада 2012 року (а.с.105, том 2).
ЄСПЛ у своєму рішенні у даній справі встановив, що 03 грудня 2012 року Чернівецьке обласне бюро судово-медичної експертизи (далі – Чернівецьке бюро) відібрало зразки крові у рідкому вигляді у заявника та його матері. Вони були опечатані в пробірках. Чернівецьке бюро також надало опечатаний пакет зі зразком висушеної крові з трупа ОСОБА_5 . Як зазначено в листі Чернівецького бюро судово-медичної експертизи до районного суду від 02 квітня 2013 року, зразки були надані заявнику для організації їхньої доставки до Одеського бюро, оскільки Чернівецьке бюро не могло зробити це самостійно. З висновку експерта Одеського бюро від 04 січня 2013 року вбачається, що зразки були доставлені приватним підприємством з доставки. У своєму висновку експерти зазначили, що зразки прибули належним чином запаковані, а пломби були цілими.
Результати ДНК-експертизи №175 від 04 грудня 2012 року, проведеної Одеським бюро, показали, що молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що ОСОБА_5 , 1953 року народження, може являтися біологічним батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , народженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , з ймовірністю 99,9999 %, таким чином батьківство практично доведено (а.с.184-192, том 2). 
Зі змісту листа Обласного бюро Судово-медичної експертизи Чернівецької обласної державної адміністрації від 20 березня 2013 року №626, який адресований ОСОБА_2 , вбачається, що працівники відділення виконували лише технічну функцію по забору крові та передачі біологічних матеріалів для подальшого використання при проведенні генної експертизи в іншій установі, при цьому в постанові про вилучення біологічних зразків не зазначений спосіб передачі біоматеріалів іншій експертній установі. Також повідомили, що зразки крові на марлі від трупа ОСОБА_5 відсутні, з огляду на те, що зразок крові на марлі був переданий для пересилки в Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи для проведення молекулярно-генетичної експертизи (а.с.108, том 2).
Відповідно до довідки Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 15 липня 2025 року №434 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 дійсно проживав в с. Бочківці з 1955 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.31, том 2).
Згідно з довідкою Топорівської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 22 липня 2025 року №448 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 дійсно проживав зі своєю матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_10 в одному погосподарському дворі та вів разом з нею спільне господарство із його повноліття до смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.32, том 2).
Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_4 пояснила суду, що в 1992 році завагітніла від ОСОБА_5 , про що йому було достеменно відомо з самого початку вагітності і до народження дитини. Він часто її провідував під час вагітності. Так, вона десь 14 чи 19 липня лягла в лікарню на збереження, а ІНФОРМАЦІЯ_1 народила хлопчика ОСОБА_9 . З пологового будинку її забирав покійний ОСОБА_10 разом зі своїм товаришем ОСОБА_11 . Того ж дня, він відвіз її до батюшки для вичитки молитви після родів. Пояснила, що довго не реєструвала дитину, оскільки ОСОБА_12 пообіцяв, що вони разом зареєструють дитину в сільській раді, щоб його вказали батьком дитини. Однак в назначений день ОСОБА_12 не приїхав, і вона змушена була зареєструвати дитину сама, оскільки вже минуло майже два місяця після народження дитини і потрібно було отримати свідоцтво про народження. Реєстрацію дитини здійснювала в сільській раді по місцю проживання, де на клаптику паперу написала дані про батька дитини, так як вони не перебували в зареєстрованому шлюбі, однак з невідомих їй причин в свідоцтві про народження дитини було помилково зазначено по-батькові батька дитини ОСОБА_13 , замість ОСОБА_14 . Працівник сільської ради запевнила її, що це неважливо, оскільки дитина по батькові записана правильно ОСОБА_15 . Стверджує, що ОСОБА_12 від самого початку визнавав своє батьківство, святкував разом з ними хрестини дитини, допомагав матеріально. Навіть пообіцяв, що забере їх до себе додому і вони будуть разом жити. Потім, пообіцяв, що забере їх коли син трохи підросте, оскільки він був дуже плаксивий і треба почекати, щоб підріс. ОСОБА_16 знав його як свого батька і називав його татом, а ОСОБА_12 називав сина - ОСОБА_17 . Потім, ОСОБА_18 отримала земельну ділянку під будівництво будинку, де розпочала будівництво, і вже не дуже мала бажання переїжджати. Однак ОСОБА_12 часто приїжджав, привозив продукти харчування, давав кошти для сина, щоб підготувати його до школи, купив сину велосипед. В подальшому їхні відносини дещо погіршилися, оскільки вона зустріла іншого чоловіка і стала з ним жити. Однак навіть в цей період ОСОБА_12 телефонував та приїжджав до сина. І навіть тоді, коли в ОСОБА_16 був у школі випускний теж приїжджав. На думку, ОСОБА_18 , саме мама ОСОБА_12 була перешкодою щодо їхнього спільного проживання, оскільки вона не визнавала ці відносини і була проти них. Коли сину було 3 чи 3,5 років, ОСОБА_18 сильно захворіла і не могла сама справлятися з дитиною, то тоді ОСОБА_12 був в них десь 10-12 днів. Зазвичай він приїжджав лише протягом дня і їхав додому, на ночівлю залишався рідко. Також повідомила, що ОСОБА_12 вчив ОСОБА_16 керувати автомобілем, їздили разом до лісу на опеньки, навіть є спільні фото. Крім того, вона зверталася до ОСОБА_12 щоб він допоміг матеріально під час вступної кампанії ОСОБА_16 , однак він не виконав свою обіцянку надати грошові кошти і вони змушені були обирати інший навчальний заклад. Щодо знайомства з ОСОБА_12 пояснила, що вони з 80-х років знайомі, разом були в одній компанії, а потім їхні стосунки перейшли в більш серйозні і вони почали зустрічатися. Вона була у ОСОБА_12 на день народженні в нього вдома, разом з іншими друзями, і він навіть їй зробив пропозицію вийти заміж, однак вона це сприйняла не серйозно, оскільки це було під час застілля. ОСОБА_12 помер раптово і вона з сином була на похороні. Тоді ще ОСОБА_16 познайомили з бабусею, мамою ОСОБА_12 . 
Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_19 пояснив суду, що є сусідом відповідачки і добре знає їхню родину. У відповідачки був брат ОСОБА_12 , який помер. За життя у ОСОБА_12 не було дружини, він проживав з мамою та разом з нею займався вирощуванням квітів, і возив маму на базар для їх продажу. Мама ОСОБА_12 просила, щоб він одружився, однак він не міг жити з жінками, лише говорив, що потрібно заробити кошти для будівництва будинку, а на інше не має часу. Також повідомив, що ОСОБА_12 по натурі був скупою людиною. Стверджує, що ніколи не чув, щоб у ОСОБА_12 були діти, і лише на похороні побачив молодого гарного хлопця, зі слів односельчан це був син ОСОБА_12 . За життя ОСОБА_12 ніколи не розказував про сина, і взагалі говорив, що в нього не буде дітей. Після смерті ОСОБА_12 на перший рік Різдва, їхня односельчанка ОСОБА_20 розказувала по селу, що експертиза показала, що хлопець, який був на похороні – це син ОСОБА_12 на 99%. Однак йому не відомо звідки ОСОБА_21 відома ця інформація, можливо від рідного брата. Пояснює, що ОСОБА_12 за життя не ділився з ним своїми секретами.
Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_22 пояснив суду, що є сусідом відповідачки з 1973 року і добре знає її родину. Так йому відомо, що у відповідачки був рідний брат ОСОБА_12 , який вже помер. Він жив разом зі своєю мамою, працював на земельній ділянці, та вирощував разом з мамою квіти. Пояснює, що неодноразово пропонував ОСОБА_12 , щоб той одружився, однак у відповідь чув, що йому не потрібна дружина. Стверджує, що нічого не знав про сина ОСОБА_12 , лише на похороні, коли ОСОБА_12 помер, був молодий хлопець і люди казали, що це його син. Матері того хлопця він не знає і не бачив, ні до того, ні після того. Мати ОСОБА_12 дуже хотіла, щоб він одружився, а він казав, що йому це не потрібно, він не зможе мирно жити з жінкою. Також стверджує, що ОСОБА_12 завжди був вдома, оскільки допомагав матері з квітами. ОСОБА_12 з ним своїми секретами не ділився, він був скритним, але завжди заперечував - ні дітей, ні жінки йому не потрібно, а відповідав: «нащо мені лишній рот кормити».
Свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що є сусідом відповідачки та знає її родину з народження, в тому числі її брата ОСОБА_12 , який помер в 2012 році. Дружини та дітей у ОСОБА_12 не було, він проживав з мамою, з якою вирощував квіти. Пояснює, що ОСОБА_12 будував будинок, можливо для своїх дітей чи онуків. Також пояснює, що ОСОБА_12 був заощадливий, не розкидався грішми. Додатково зазначає, що старший від ОСОБА_12 на 8 років, а тому на душевні теми вони не розмовляли.
Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що був другом брата відповідачки ОСОБА_12 , з яким дружив з 8 класу, хоча в них були різні характери, але їх об`єднував спільний інтерес до мотоциклів. Пояснює, що він одружений, однак ОСОБА_12 в нього на весіллі не був. І казав, що ніколи не одружиться, бо не зможе з дружиною жити через свій запальний характер. Стверджує, що в нього з ОСОБА_12 були дружні відносини і він навіть знав про його захворювання. Вперше він дізнався про те, що у ОСОБА_12 є син від знайомого ОСОБА_25 , тоді ще син був маленький. Однак ОСОБА_12 стверджував, що це неправда. Пояснює, що у ОСОБА_12 було багато дівчат, з яким він проводив свій вільний час, однак від жодної з них в нього не було дітей. Крім того, в них був спільний друг, лікар стоматолог, який лікував ОСОБА_12 від інфекцій, які передаються статевим шляхом, 27 разів, а тому зі слів цього друга (лікаря стоматолога), ОСОБА_12 не міг мати дітей через перенесені хвороби. Вважає, що ОСОБА_12 би розповів йому про сина, якби такий був. Мама ОСОБА_12 дуже хотіла, щоб він одружився, і не проти була, щоб він взяв жінку з дитиною. ОСОБА_12 все своє життя прожив разом з мамою, вирощував квіти, і нікуди не виїжджав з села, тим більше на довготривалий термін. Також повідомив, що разом з ОСОБА_12 займалися фотографіями, їх було більше 1000, однак на жодній не було ані Сільви, ані хлопчика. Вперше він побачив молодого хлопця на похороні ОСОБА_12 , де ОСОБА_26 всім розказував, що це син ОСОБА_12 , однак він в це не вірить. Додатково зазначає, що про результати ДНК експертизи по селу розповідала ОСОБА_20 , це було на різдвяні свята після смерті ОСОБА_12 . Зауважує, що вони товаришували з ОСОБА_12 дуже довго з 8 класу, і в них була спільна компанія з 5 хлопців, вони часто зустрічалися, однак він ніколи не бучив ОСОБА_18 , і про її існування не здогадувався. Вперше він побачив ОСОБА_18 на похороні ОСОБА_12 .

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи рішення по суті позовних вимог
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що батьківство ОСОБА_5 щодо позивача ОСОБА_1 доведено, зокрема, висновком ДНК-експертизи.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке. 
Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України (далі - СК України).
У пункті 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
До 01 січня 2004 року сімейні правовідносини регулювались КпШС України 1963 року.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені в статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися під час розгляду справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини (постанови від 30 листопада 2022 року в справі № 462/4732/17, від 28 серпня 2019 року в справі № 754/3558/16-ц).
Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому правовідносини щодо батьківства стосовно нього регулюються нормами статті 53 КпШС України.
Батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-кого з них (стаття 54 КпШС України).
Згідно зі статтею 55 КпШС України, якщо батьки не перебувають в шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері, а запис про батька дитини - за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду.
Відповідно до статті 53 КпШС України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи запису актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають в шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків, батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.
Суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених статтею 53 КпШС України. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до частини другої статті 55 КпШС України запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття (див. постанови Верховного Суду від 15 січня 2025 року в справі № 441/1215/24, від 01 червня 2020 року в справі № 2-3803/11 та ін.).
Частина третя статті 53 КпШС України передбачала чотири юридично значимі обставини, які суд бере до уваги при встановленні батьківства:
а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; 
б) спільне виховання батьками дитини; 
в) спільне утримання батьками дитини; 
г) визнання батьківства відповідачем.
Верховний Суд у постанові від 31 травня 2023 року у справі № 363/3349/19 вже звертав увагу, що при застосуванні норм права у подібних правовідносинах необхідно враховувати те, що частина третя статті 53 КпШС України у період із 1970 по 2003 рік фактично діяла в редакції Кодексу, прийнятій ще у 1969 році. Очевидно, що розвиток суспільних відносин, наукових досліджень і технологій, які були актуальними у 1969 році, кардинально відрізняється від сучасних. В національній судовій практиці запроваджені та діють підвищені стандарти захисту прав і свобод людини. Зокрема, частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ звертав увагу, що хоча найважливіше завдання статті 8 Конвенції - це захист особи від довільних дій державних органів, можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною «повагою» до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері міжособистісних стосунків людей (див. також справу «Мікулич проти Хорватії» (Mikulic v. Croatia, № 53176/99) та справу «С. Х. та інші проти Австрії» (S.H. and Others v. Austria), № 57813/00).
Повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків (див., рішення ЄСПЛ у справі «Келін та інші проти Румунії» (Calin and Others v. Romania), № 25057/11).
У рішенні ЄСПЛ від 14 березня 2024 року у даній справі вказано, що висновок експертизи ДНК у таких правовідносинах не можна ігнорувати, оскільки він є чи не єдиним об`єктивним доказом, який може свідчити про факт батьківства однієї особи стосовно іншої.
Висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства, і без його проведення неможливо встановити факт батьківства за відсутності належних та переконливих доказів.
У даній справі ЄСПЛ зауважив, що КпШС України було прийнято в той час, коли ДНК-експертизи ще не були широко розповсюдженими. Таким чином, положення статті 53 цього кодексу давали можливість встановити батьківство на «соціальних» підставах (рішення у справі «Мікуліч проти Хорватії» (), заява № 53176/99, пункт 64, ЄСПЛ 2002-I). Ці положення залишалися незмінними протягом десятиліть, навіть коли вже широко використовувалися результати надійної ДНК-експертизи.
У вказаній справі (пункт 52) ЄСПЛ зазначив, що під час провадження на національному рівні, яке розпочалося у 2012 році, суди дотримувалися постанови Пленуму Верховного Суду України 2006 року, яка передбачала застосування КпШС України до справи заявника, роблячи доказ наявності спільного проживання необхідним для визнання батьківства. На думку суду, застосування такого підходу, подібного до підходу, який передбачає відсутність гнучких часових обмежень або наявність інших процесуальних обмежень, призвело до унеможливлення встановлення чи оскарження батьківства, зокрема за допомогою нових методів експертизи. Суд неодноразово встановлював, що такі обмеження суперечать важливості інтересів приватного життя (рішення у справах «А. Л. проти Польщі» («A. L. v. Poland»), заява № 28609/08, пункт 71, від 18 лютого 2014 року, «Тавли проти Туреччини» (), заява № 11449/02, пункт 34, від 09 листопада 2006 року та «Больєвіч проти Сербії» («Boljevic v. Serbia»), заява № 47443/14, пункт 55, від 16 червня 2020 року).
Отже, Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що наразі ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (див. наприклад рішення у справі «Kalacheva v. russia» № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).
У справі «Міфсуд проти Мальти» (заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ повторив, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.
Таким чином, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, врахував, що у розглядуваній справі факт батьківства ОСОБА_5 щодо позивача підтверджено висновком судово-медичної експертизи від 04.01.2013 року №175, відповідно до якого ймовірність батьківства ОСОБА_5 , 1953 року народження щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 складає 99,999999991200 %.
З урахуванням встановлених обставин та за результатами оцінки висновку експертизи суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання батьківства.
Згідно ч. 1 ст. 134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у ст. 126 цього Кодексу, або рішення суду, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження.
У відповідності до положень п.п. 2.16.4 п. 2.16 розділу II Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, який затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.
Оскільки батьківство ОСОБА_5 щодо позивача встановлено, то є підстави і для задоволення позову в частині похідної вимоги про внесення змін до актового запису про народження дитини.
Колегія суддів відхиляє посилання відповідачки в апеляційній скарзі на те, що її брат ОСОБА_5 не визнавав позивача сином та не проживав з ним та його матір`ю, оскільки ці доводи є лише припущенням апелянта, які суперечать наявним у справі належним та допустимим доказам на підтвердження доведеності позову.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги заявниці про недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи з огляду на таке.
Судово-медичні експертизи і дослідження з використанням ДНК-аналізу проводяться відповідно до Правил проведення судово-медичних експертиз у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи і виконуються лікарями та судово-медичними експертами-імунологами. При проведенні експертних досліджень застосовуються зокрема Методичні рекомендації «Використання ДНК аналізу у судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства (материнства, підміни дітей)», які розроблені фахівцями Національної бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України. Згідно з пунктом 3 розділу ІІІ вказаних Методичних рекомендацій батьківство вважається доведеним, якщо його ймовірність становить не менше 99,99 %.
Встановлено, що ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 листопада 2012 року по даній справі була призначена генотипоскопічна експертиза, виконання якої доручено експертам Одеського біологічного бюро судово-медичних експертиз. На вирішення експертизи було поставлено питання: чи є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , біологічним батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителя с.Чорнівка Новоселицького району Чернівецької області? (т.1 а.с.14).
Листом від 29.11.2012 року Хотинський районний суд Чернівецької області просив Чернівецьке обласне бюро судово-медичної експертизи надати для проведення даної експертизи біологічні зразки, а саме зразки крові покійного ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2 а.с.104).
Судово-медична молекулярно-генетична експертиза проведена в період з 04.12.2012 р. по 04.01.2013 р.
З висновку судово-медичної експертизи №175 вбачається, що вона проведена в приміщенні відділення судово-медичних молекулярно-генетичних експертиз лабораторії Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи. Проведена судово-медичним експертом-імунологом ОСОБА_27 , із стажем експертної роботи 14 років, судово-медичним експертом-імунологом ОСОБА_28 , із стажем експертної роботи 4 роки, експертом-імунологом ОСОБА_29 , із стажем експертної роботи 2 роки, судово-медичним експертом-імунологом ОСОБА_30 , із стажем експертної робот 2 роки (т.2 а.с.185-191).
Отже, експертиза була проведена групою експертів-імунологів, які були попереджені про кримінальну відповідальність за ст..ст.384, 385 КК України за відмову або ухилення від дачі висновку експерта або за дачу свідомого неправдивого висновку експерта.
Висновок експертизи складено на підставі ухвали суду, яка набрала законної сили та відповідачкою не оскаржена. Експерти під час проведення експертизи діяли відповідно до вимог чинного законодавства, сумнівів у їх кваліфікації не встановлено та відповідачка їх існування не довела.
З даного висновку вбачається, що у приміщенні відділення судово-медичної імунології Чернівецького обласного бюро судово-медичної експертизи 03.12.2012 р., у присутності зав.відділенням судово-медичної імунології ЧОБСМЕ ОСОБА_31 відібрані за поданням документів, що посвідчують особи, зразки крові у рідкому вигляді у: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 . Зразки крові у рідкому вигляді ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та зразок крові, висушеної на марлі ОСОБА_5 , 04.12.2012 р. доставлені кур`єром в опечатаному вигляді в Одеське обласне бюро СМЕ. 
Згідно розділу 2 вказаної експертизи вбачається, що «пакування встановленого зразка кур`єрської служби «Нова пошта», належне упаковане, всередині якого містилася коробка з коричневого картону, заклеєна прозорою липкою стрічкою, цілісність пакування не порушено.
Загорнута у вату пробірка, типу «еппендорф» об`ємом 1,5 мл, заклеєна прозорою липкою стрічкою за допомогою якої наклеєний фрагмент білого паперу з фрагментом відтиску круглої печатки: «…бюро судово-медичної експертизи…мед…імунології…» та з друкованим текстом: « ОСОБА_4 1959 р.н.». Цілісність пакування та відтиску печатки не порушено. У пробірці містилася рідка кров висотою стовпчика 1,3 см (об`єкт №1).
Загорнута у вату пробірка, типу «еппендорф» об`ємом 1,5 мл, заклеєна прозорою липкою стрічкою за допомогою якої наклеєний фрагмент білого паперу з фрагментом відтиску круглої печатки та з друкованим текстом: « ОСОБА_1 1993 р.н.». Цілісність пакування та відтиску печатки не порушено. У пробірці містилася рідка кров висотою стовпчика 1,3 см (об`єкт №2).
Пакет з паперу білого кольору, розмірами 10,5х10,0х0,4 см, заклеєний прозорою липкою стрічкою і опечатаний двома відтисками круглої печатки: «МОЗ України Чернівецьке обласне бюро судово-медичної експертизи Відділення судово-медичної імунології». На пакеті є друкований текст: «кров гр.-на ОСОБА_5 , 1953 р.н.». Цілісність пакування та відтисків печатки не порушено. В пакеті містився паперовий пакет, білого кольору, складений у вигляді «аптечного порошку», розмірами 7,6х6,0х0,3 см, з надписом від руки, виконаним чорним чорнилом: «тр. ЧОБ СМЕ 12 ОСОБА_5 НОМЕР_1 ». В пакеті знаходився фрагмент паперу білого кольору з друкованим та рукописним текстом, виконаним чорним чорнилом: «тр. 8 2012 р. ОСОБА_5 27.09.12 гр.», до якого приклеєний марлевий тампон, розмірами 5,2х4,5 см, з плямою крові, розмірами 5,2х4,5 см (об`єкт №3).
Супровідний лист від 03.12.2012 р. про направлення зразків рідкої крові ОСОБА_4 і ОСОБА_1 та крові на марлі ОСОБА_5 з даними документів, що посвідчують особи.».
Отже, установивши, що зразки крові надійшли експертам в упакованому стані без порушень цілісності паперових згортків, суд першої інстанції обґрунтовано визнав дотримання порядку призначення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи та дотримання експертами порядку проведення цієї експертизи.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині порушення порядку відбору та проведення судової генитипоскопічної експертизи.
Так, встановлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В архіві Чернівецького обласного бюро судово-медичних експертиз була наявна кров померлого ОСОБА_5 у висушеному вигляді, що була взята під час розтину. З листа начальника Чернівецького обласного бюро СМЕ №626 від 20.03.2013р. вбачається, що у відділенні судово-медичної гістології Чернівецького обласного бюро судово-медичної експертизи також зберігаються біологічні об`єкти від трупа ОСОБА_5 «вологий матеріал» - зафіксовані шматочки внутрішніх органів, блоки та гістологічні скельця зі зрізами внутрішніх органів (т.2 а.с.108).
Зразки крові у позивача ОСОБА_32 та його матері ОСОБА_4 були відібрані у приміщенні відділення судово-медичної імунології Чернівецького обласного бюро судово-медичної експертизи 03.12.2012 р. спеціалістами цього відділення, у присутності зав.відділення судово-медичної імунології ЧОБСМЕ ОСОБА_33 .
Всі біологічні матеріали були запаковані в пакет та опечатані.
З висновку судово-медичної експертизи №175 вбачається, що до Одеського бюро судово-медичних експертиз надійшов пакет, цілісність пакування та відтиску печатки не порушено.
Є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що за ухвалою суду судово-медична експертиза була призначена Одеському бюро судово-медичних експертиз, а не Чернівецькому бюро судово-медичних експертиз.
Так, з матеріалів справи вбачається, що судово-медична генитипоскопічна експертиза була проведена Одеським бюро судово-медичних експертиз. В Чернівецькому бюро судово-медичних експертиз відбиралися лише зразки біологічного матеріалу, що не свідчить про порушення проведення експертизи.
З листа начальника Чернівецького обласного бюро СМЕ №626 від 20.03.2013р. вбачається, що працівники Чернівецького відділення бюро СМЕ до проведення вищезазначеної експертизи залучені не були. Вони виконували лише технічну функцію по забору крові та передачі біологічних матеріалів для подальшого використання при проведенні генної експертизи в іншій експертній установі (т.2 а.с.108).
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що висновок судової генитипоскопічної експертизи не був спростований відповідачкою будь-якими іншими належними та допустимими доказами.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні 13 березня 2013 року звернулася до суду з клопотанням про проведення повторної генитипоскопічної експертизи, оскільки на її думку при проведенні експертизи в Одеському обласному бюро СМЕ були порушені вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи.
03 квітня 2013 року Хотинський районний суд Чернівецької області звернувся до начальника Чернівецького бюро судово-медичної експертизи із запитом, чи зберіглися в Чернівецькому обласному бюро СМЕ зразки крові покійного ОСОБА_5 , оскільки дані зразки крові потрібні для проведення повторної генетипоскопічної експертизи (т.1 а.с.10).
В подальшому, представник ОСОБА_2 в судовому засіданні відмовився від проведення повторної судово-медичної експертизи.
Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 грудня 2013 року була прийнята відмова ОСОБА_2 та її представника від проведення повторної судово-медичної та молекулярно-генетичної експертизи (т.1 а.с.8).
Отже, сторона відповідача розпорядилася своїми правами на власний розсуд.
В подальшому, в суді першої інстанції сторона відповідача не зверталася до суду з клопотанням про проведення повторної судової молекулярно-генетичної експертизи з посиланням на підстави, визначені в статті 113 ЦПК України.
Є безпідставними доводи відповідача про те, що відмова від проведення повторної судової молекулярно-генетичної експертизи була пов`язана з тим, що не зберіглася кров померлого ОСОБА_5 , оскільки молекулярно-генетична експертиза могла бути проведена і по близьким родичам померлого ОСОБА_5 , зокрема відповідачки, яка є рідною сестрою останнього. Проте, такою можливістю кровного споріднення між нею як тіткою та позивачем як племінником, відповідачка в суді першої інстанції не скористалася.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції правомірно взяв до уваги висновок судово-медичної генетичної експертизи, який міститься в матеріалах справи.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про необхідність відмови в позові через те, що у справі відсутній витяг з актового запису про народження позивача, з якого би вбачалося, що запис про батька у свідоцтві про народження зроблений за вказівкою матері.
Так, відповідно до статті 54 КпШС України батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-кого з них.
Згідно статті 53 КпШС України походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.
В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.
Згідно статті 55 КпШС якщо батьки не перебувають у шлюбі між собою, запис про матір дитини провадиться за заявою матері, а запис про батька дитини – за спільною заявою батька і матері дитини, або батько записується згідно з рішенням суду.
При народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім`я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою.
Отже, положеннями КпШС України було унормовано можливість установлення батьківства в судовому порядку, у тому числі за заявою самої дитини після досягнення нею повноліття, лише у разі, коли запис про батька дитини у книзі записів народжень здійснено за вказівкою матері.
У даній справі судом було встановлено, що на час народження позивача, його матір в зареєстрованому шлюбі не перебувала і відомості про батька в свідоцтві про народження дитини записані за її вказівкою. Проте, прямих доказів про дані обставини матеріали справи не містять.
Колегія суддів вважає, що не дивлячись на відсутність в матеріалах справи витягу з реєстру актового запису про народження позивача, дана обставина не може бути підставою для відмови в задоволенні позову.
Так, Верховним Судом неодноразово розглядалися справи про визнання батьківства у випадках, коли мати дитини перебувала в зареєстрованому шлюбі з чоловіком, який не є біологічним батьком дитини, і батьком дитини був записаний чоловік, який на час народження дитини перебував з матір`ю в зареєстрованому шлюбі, тобто в силу закону. Навіть при цих обставинах Верховний Суд наголошував, що слід справу розглядати по суті, оскільки позбавлення особи права ініціювати позов про встановлення батьківства буде суперечити принципу розумності і справедливості.
Зокрема, в постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №381/2025/23 (провадження №61-18720 св 23) зазначено, що «нормами, які регулюють питання визнання батьківства у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, є стаття 53 КпШС України, з компаративного (порівняльного) аналізу якої установлено відсутність регулятора, який визначав би уніфіковане правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли дитина після досягнення нею повноліття ініціює перед судом питання про визнання батьківства чоловіка, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі статті 54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком.
З`ясовуючи зміст частини другої статті 53 КпШС України, чи встановлюється тут вимога про обов`язкову наявність у Книзі реєстрації народжень запису про батька дитини, вчиненого за вказівкою матері, саме на момент вирішення судом питання про прийняття позову до розгляду (що не врегульовано нормами чинного законодавства), необхідно враховувати частину десяту статті 10 ЦПК України, згідно з якою забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини.
Неможливість визнання батьківства у такому випадку не залежить від волі та бажання ймовірного біологічного батька, а також дитини, яка досягла повноліття, а стоїть у залежності лише від умов, визначених законодавцем, за яких особа може подавати відповідний позов.
Разом з тим, відсутність регулятора, що визначав би правило поведінки позивача, який є самою дитиною та вважає відповідача своїм біологічним батьком, у зазначеному випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, широке тлумачення якого свідчитиме про порушення права особи на доступ до правосуддя.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Обов`язки держави, які випливають із конвенційних прав і свобод, можна поділити на дві групи: негативний обов`язок і позитивні обов`язки. Негативний полягає в утриманні від неправомірного втручання у права та свободи. Позитивні обов`язки - створення законодавчих та інституційних механізмів для гарантування кожному, хто перебуває під юрисдикцією держави, ефективного використання прав і свобод та їх відновлення в разі порушення. Усі позитивні обов`язки держави можна поділити на матеріальні та процедурні.
Матеріальні (субстанційні, сутнісні) зобов`язання - це основні заходи, які необхідні з боку держави для повного здійснення гарантованих прав людини, тоді як процедурні зобов`язання полягають у встановленні державою внутрішніх процедур, які спрямовані на забезпечення більш ефективного захисту осіб, яке вимагає в кінцевому результаті достатніх засобів для порушених прав людини.
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Визнання батьківства за рішенням суду розглядається як засіб захисту прав дитини, спрямований на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визнання батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини.
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).
При цьому при вирішенні спору про визнання батьківства суди повинні не допускати порушення статті 8 Конвенції, яка гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, оскільки нормативні, процедурні і процесуальні обмеження, що не дозволяють установити біологічне батьківство, можуть свідчити про порушення гарантійного права особи на повагу до сімейного життя, що неодноразово визнавалося ЄСПЛ.
Суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні позову з посиланням на відсутність права на визнання батьківства на підставі частини другої статті 53 КпШС України, однак не зазначив ефективний спосіб захисту прав позивача на приватне життя, що порушує конституційні гарантії і не узгоджується з вищенаведеними приписами ЦПК України та суперечить практиці ЄСПЛ.
У рішенні від 13 жовтня 2020 рокуу справі «KOYCHEV v. Bulgaria» (заява № 32495/15) ЄСПЛ виснував про те, що неможливість стверджуваного біологічного батька дитини домогтися розгляду по суті питання про визнання його батьківства є порушенням статті 8 Конвенції. Хоча національні органи та суди у своїх рішеннях навели конкретні причини, які, на їхню думку, виправдовували відмову у наданні дозволу заявникові встановити своє батьківство, процес прийняття цих рішень, як вбачається, не гарантував належного захисту інтересів заявника та не дав змоги детально оцінити факти і збалансувати відповідні інтереси. Як наслідок, ЄСПЛ визнав, що, незважаючи на широкі межі свободи розсуду, наданої державам у таких справах, право на повагу заявника до його приватного життя було порушено.
Порушення статті 8 Конвенції установлено також тоді, коли національні органи влади відмовляли у розгляді позову ймовірного біологічного батька про встановлення його батьківства, лише пославшись на визнання батьківства іншим чоловіком та не розглянувши при цьому фактичні обставини справи (рішення від 18 травня 2006 року у справі «Ружанські проти Польщі» («Rozanski v. Poland», заява № 55339/00, § 78, 79). На противагу, стаття 8 Конвенції не була порушена у випадах, коли національні органи влади відмовляли у розгляді такого позову після ретельного вивчення інтересів зацікавлених осіб, приділивши особливу увагу інтересам дитини та не проігнорувавши при цьому інтереси ймовірного біологічного батька (рішення ЄСПЛ від 12 лютого 2013 року у справі «Кріштіан Барнабас Тот проти Угорщини» («Krasztian Barnabas Tot v. Hungary», заява № 48494/06, § 33-38).
Той факт, що національні органи влади, дозволяючи або відхиляючи позов про встановлення батьківства, користуються дискреційними повноваженнями, спрямованими на захист найкращих інтересів дитини та збалансування інтересів як дитини, так і передбачуваного біологічного батька, як такий не суперечить гарантіям, які містяться у статті 8 Конвенції (див.: «Krasztian Barnabas Tot v. Hungary», № 48494/06, 12 лютого 2013 року, § 33). Тим не менш, абсолютна неможливість передбачуваного біологічного батька намагатися встановити своє законне батьківство лише на тій підставі, що інший чоловік уже визнав батьківство дитини, про яку йде мова, без розгляду конкретних обставин справи та різноманітних інтересів, що поставлені на карту, було визнано Судом таким, що порушує статтю 8 Конвенції (див.: «Rozanski v. Poland», № 55339/00, 18 травня 2006 року, §§ 77-79)».
У справах, в яких чоловік бажає ініціювати провадження про оспорювання батьківства щодо дитини, суть позову заявника полягає не у тому, що держава повинна була утриматися від дій, а радше у неспроможності національних судів вирішити питання його біологічних відносин з дитиною, тим самим забезпечивши «повагу» до «приватного життя» заявника. Хоча основною ціллю статті 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватися від такого втручання, на додаток до цього негативного зобов`язання можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою (див.: рішення у справі «Фон Ганновер проти Німеччини (№ 2)» [ВП] (Von Hannover v. Germany (no. 2) [GC], заяви № 40660/08 та № 60641/08, пункт 98, ЄСПЛ 2012). Межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за статтею 8 Конвенції не підлягає чіткому визначенню, проте застосовні принципи є подібними. В обох контекстах слід враховувати справедливий баланс, який має бути встановлений між конкуруючими інтересами (там само, пункт 99) (YAKUSHEV v. UKRAINE, № 15978/09, § 16, 21, 22, ЄСПЛ, від 14 грудня 2018 року);
Право на спілкування генетичних (біологічних) батьків із дитиною так само захищено положеннями статті 8 Конвенції, але таке спілкування і контакти безумовно повинні відбуватися у спосіб, що відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини).
У системній сукупності із відсутністю заборони застосування частини другої статті 53 КпШС України у випадку, коли дитина народилася у чоловіка та жінки, які у шлюбі не перебували, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі статті 54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, немає нормативних перешкод для визнання батьківства за рішенням суду.
Таким чином, колегія суддів, екстраполюючи свої висновки в площину встановлених фактичних обставин цієї справи, вважає, що позов самої дитини, яка досягла повноліття та вважає відповідача своїм біологічним батьком, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі статті 54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, підлягає розгляду судом по суті, оскільки такі обставини вже існували на момент подання вказаного позову.
При цьому слід зауважити, що сімейні правовідносини є надчутливими, предметом спорів часто виступає доля дитини, а тому судам слід уникати уніфікованого підходу та надмірного формалізму при тлумаченні та застосуванні норм права.
Розглядаючи спірні правовідносини судам необхідно належним чином встановити, чи було порушено право позивача на приватне життя, визначити найкращі інтереси дитини, оцінити баланс інтересів ймовірного батька, сім`ї та дитини.
Вказані правові висновки висловлено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2024 рокуу справі № 639/2026/17, провадження № 61-6282сво23.
Ураховуючи висновки, викладені вище у цій постанові Верховного Суду, у випадку звернення із позовною заявою самої дитини, яка досягла повноліття та вважає відповідача своїм біологічним батьком, який в момент зачаття та народження дитини не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, а запис про батька дитини у Книзі записів народжень зроблено на підставі статті 54 КпШС України, так як мати на час народження дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, позов підлягає розгляду судом по суті згідно з частиною другою статті 53 КпШС України, а тому висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову з посиланням на відсутність права на визнання батьківства у порядку частини другої статті 53 КпШС України, є передчасним.».
Отже, у вищенаведеній постанові Верховний Суд зробив висновок про порушення статті 8 Конвенції у випадках, коли суди відмовляли у задоволенні позову про встановлення батьківства, лише пославшись на ту обставину, що матір дитини перебувала у зареєстрованому шлюбі і запис про батька дитини зроблено на підставі статті 54 КпШС України. При цьому, Верховний Суд зазначив, що у таких випадках немає нормативних перешкод для визнання батьківства за рішенням суду і позов підлягає розгляду по суті.
У постанові Верховного Суду від 18 лютого 2026 року у справі №607/19366/21 (провадження №61-12360св25) колегія суддів відхилила доводи касаційної скарги про необхідність відмови в позові Особа 1 через те, що відомості про його батька у свідоцтві про народження були записані не відповідно до частини першої статті 135 СК України (за вказівкою матері) (п.46).
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 639/2026/17 звертав увагу, що законодавець визначив порядок усунення прогалин в сімейному праві. Сімейні відносини є різноманітними, а соціальне життя - рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в законі безпосередньо. Умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом сімейно-правового регулювання (статті 1, 2 СК України); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин (норми законодавства або договору); існує норма, що регулює подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2023 року в справі № 461/3122/19).
Колегія суддів, враховуючи спрямованість висновків Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 639/2026/17, вважає, що й у розглядуваній справі позбавлення ОСОБА_1 права ініціювати позов про встановлення батьківства буде несправедливим і таким, що не узгоджується із завданням цивільного судочинства визначеним статтею 2 ЦПК України.
Крім того у цій справі суди за допомогою ДНК-досліджень не лише перевірили факт батьківства ОСОБА_5 щодо позивача, а й спростували факт походження ОСОБА_1 від ОСОБА_3 , який був записаний його батьком у свідоцтві про народження, отримавши категоричний висновок експерта від 04 липня 2024 року № СЕ-19/120-24/5550-БД про те, що біологічне батьківство ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 виключається».
У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу, що хоча найважливіше завдання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захист особи від довільних дій державних органів, можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною «повагою» до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері міжособистісних стосунків людей (див. справу «Мікулич проти Хорватії» (Mikulic v. Croatia, № 53176/99) та справу «С. Х. та інші проти Австрії» (S.H. and Others v. Austria), № 57813/00). Окрім того, повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків (див., наприклад, справу «Келін та інші проти Румунії» (Calin and Others v. Romania), № 25057/11).
У рішенні, ухваленому 13 липня 2006 року в справі «Яггі проти Швейцарії» (Jaggi v. Switzerland), ЄСПЛ постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції, яке виявилося у відмові проведення аналізу ДНК останків можливого батька заявника. При цьому Суд зазначив, що людина, яка намагається встановити своє походження, реалізує життєвий інтерес, який захищається Конвенцією. Цей інтерес полягає в отриманні правдивої інформації, котра може допомогти встановити факт, що торкається важливого аспекту її особистої ідентичності.
Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи додаткове рішення
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
У частині першій статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Указана судова практика є незмінною.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження №12-171гс19) зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення – визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у т.ч., але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо» (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
В мотивувальній частині даної постанови апеляційний суд прийшов до висновку про залишення рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 без змін. 
Відповідно до положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно матеріалів справи, позивача ОСОБА_1 у даній справі представляв адвокат Фокій Богдан Васильович на підставі ордеру від 10 серпня 2024 року, який виданий на підставі договору про надання правничої допомоги від 03 серпня 2024 року.
10 березня 2026 року до суду першої інстанції від представника позивача Фокія Б.В. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, яким просив стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 51300,00 грн. 
На підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу представником позивача надано:
- договір про надання професійної правничої допомоги від 03 серпня 2024 року укладений між адвокатом Фокій Б.В. та ОСОБА_1 ;
- ордер адвоката Фокія Б.В. виданий на підставі договору про надання правової допомоги ОСОБА_1 ;
- додаткову угоду №1 до Договору про надання правничої допомоги від 03 серпня 2024 року;
- акт прийому-передачі наданих послуг №1 від 07 березня 2026 року, підписаний сторонами із зазначенням детального опису наданої правової допомоги, кількості витраченого часу та вартості послуг в загальному розмірі 51300,00 грн.;
- детальний опис робіт виконаних адвокатом із зазначенням загальної кількості годин витраченого часу роботи адвоката, яка становить 34 год. 12 хв.;
Згідно укладеної Додаткової угоди №1 від 03 серпня 2024 року, ОСОБА_1 зобов`язаний сплатити адвокату Фокію Б.В. гонорар у розмірі 1500,00 грн. за годину робочого часу адвоката, що включає в себе підготовку заяв по суті та інших процесуальних документів, які стосуються розгляду справи №2-856/12, а також участь адвоката у судових засіданнях.
Колегія суддів, переглядаючи додаткове рішення суду про стягнення витрат на правову допомогу, погоджується з висновками районного суду щодо визначеного розміру витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача.
Зокрема, районний суд прийшов до правильного висновку, що:
- за підготовку та складання заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами від 12 серпня 2024 року поданої до Верховного Суду, вартість наданих послуг адвоката становить 5000 грн.;
- участь адвоката в судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів становить 14300,00 грн.;
- складання клопотань, заяв та запитів під час розгляду справи становить 3000 грн.;
- складання відповіді на відзив становить 1500,00 грн.
Отож, суд першої інстанції врахував складність справи та виконаних адвокатом Фокієм Б.В. робіт, час, витрачений на виконання відповідних робіт, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, реальність надання адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), за наявності клопотання про зменшення судових витрат з обґрунтуванням неспівмірності заявлених вимог, прийшов до правильного висновку, що визначений розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 51300,00 грн. є завищеним та зменшив такі витрати до 23800,00 грн.
Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, оскільки вони дублюються із клопотанням про зменшення судових витрат поданим до суду першої інстанції, яким районний суд належну оцінку та врахував при ухваленні додаткового рішення. 
Отож, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни розміру витрат на правничу допомогу, що визначені до стягнення судом першої інстанції.
З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення слід залишити без змін. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 05 березня 2026 року та додаткове рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 02 квітня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено судом 16 липня 2026 року.
Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: І.М. Литвинюк
О.О. Одинак