Дата документу 07.07.2026 Справа № 333/5725/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 333/5725/25
Провадження №22-ц/807/892/26
Головуючий в 1-й інстанції – Варнавська Л.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Кочеткової І.В., Онищенка Е.А., 	
секретар	Остащенко О.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Черненко Тетяни Юріївни, Запорізької районної Державної лікарні ветеринарної медицини на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2026 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 21 січня 2026 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління держпродспоживслужби в Запорізькій області, про середній заробіток за час затримки виконання судового рішення та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління держпродспоживслужби в Запорізькій області про стягнення заробітної плати. Посилається на те, що 29 травня 2023 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя було ухвалене рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини про поновлення на роботі, яким позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника-лікаря ветеринарної медицини епізоотолога Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини з дати звільнення. Стягнуто з Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини (69089, м.Запоріжжя, вул. Героїв 37-го батальйону, буд.88, ЄДРПОУ 00699164) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 183748 (сто вісімдесят три тисячі сімсот сорок вісім) гривень 24 копійки з урахуванням необхідності сплати обов`язкових податків та зборів. Постановою Запорізького апеляційного суду від 12 вересня 2023 року апеляційну скаргу Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини та апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області задоволено. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2023 року у цій справі скасовано та прийнято нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. За наслідками касаційного перегляду 22.05.2024 року Верховним судом прийнято постанову, якою постанову Запорізького апеляційного суду від 12 вересня 2023 року скасовано, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29 травня 2023 року залишено в силі. Весь час, поки тривав судовий перегляд рішення, Позивач не міг реалізувати своє право на працю. Станом на день подання цього позову рішення суду у добровільному порядку Відповідачем не виконано. Просив стягнути з Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини середній заробіток за час затримки виконання судового рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі № 333/2536/22 у частині поновлення на роботі у період з 21.09.2024 року та по 27.06.2025 року у розмірі 148784 грн. та стягнути з Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини моральну шкоду у розмірі 100000 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2026 року, позов ОСОБА_1 до Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Головне управління держпродспоживслужби в Запорізькій області про середній заробіток за час затримки виконання судового рішення та моральної шкоди – задоволено частково.
Стягнуто з Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини (код ЄДРПОУ: 00699164; місцезнаходження: вул. Героїв 37-го батальйону, буд. 88, м. Запоріжжя, 69089) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 71416 (сімдесят одна тисяча чотириста шістнадцять) грн. 32 коп. та моральну шкоду в сумі 4000 (чотири тисячі) грн., всього 75416 (сімдесят п`ять тисяч чотириста шістнадцять) грн. 32 коп., в решті позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини (код ЄДРПОУ: 00699164; місцезнаходження: вул. Героїв 37-го батальйону, буд. 88, м.Запоріжжя, 69089) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу в сумі 1446 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Черненко Тетяни Юріївни подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі, стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення з 21.09.2024 по 28.10.2025 у розмірі 212761,12 грн, моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн.. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що задовольняючи позовні вимоги у частині стягнення середнього заробітку за період з 21.09.2024 по 03.02.2025, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що у наказах, які видані Відповідачем 28.11.2025 та 01.12.2025 вказано, що саме 01.12.2025 року – і є датою фактичного виконання рішення суду про поновлення Позивача на роботі відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя у справі № 333/2536/22. Наведене свідчить про те, що за весь заявлений у позові період, у тому числі з 04.02.2025 по 28.10.2025, необхідно стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Розмір моральної шкоди доведений належними доказами і повинен бути стягнутий з відповідача у повному обсязі. Судові витрати підлягають повному відшкодуванню. 

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,Запорізька районна Державна лікарня ветеринарної медицини подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, між тим вимогами позову є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Черненко Тетяни Юріївни зазначає, що доводи апеляційної скарги Запорізької районної Державної лікарні ветеринарної медицини є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 29 травня 2023 року у цивільній справі № 333/2536/22 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини, третя особа – Головне управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області, про поновлення на роботі позов задоволено: поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - лікаря ветеринарної медицини - епізоотолога Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини з дати звільнення; стягнуто з Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 183 748 гривень 24 копійки з урахуванням необхідності сплати обов`язкових податків та зборів. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один місяць у розмірі 16 366 гривень 24 копійки.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 12 вересня 2023 року апеляційну скаргу Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини та апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області задоволено: рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 29.05.2023 у цій справі скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини, третя особа: Головне управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області, про поновлення на роботі відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено: постанову Запорізького апеляційного суду від 12 вересня 2023 року скасовано, рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 29 травня 2023 року залишено в силі.

09.06.2025 Комунарським районним судом м. Запоріжжя по справі № 333/6370/24 позов ОСОБА_1 до Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково. Стягнуто з Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 255908 грн. 48 коп. за час з 30.05.2023 р. по 20.09.2024 р. затримки виконання рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.05.2023 року у цивільній справі №333/2536/22 про поновлення на роботі та стягнуто моральну шкоду в сумі 8000 грн. Рішення набрало законної сили 23.09.2025 р.

02.08.2024 р. Запорізькою районною державною лікарнею ветеринарної медицини виданий наказ №155-к від 02.08.2024 р. «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », яким скасовано наказ від 27.05.2022 р. №37-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ від 31.05.2022 р. №40-к «Про внесення змін до наказу від 27.05.2022 р. №37-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на попередній роботі на посаді заступника начальника лікарні – лікаря ветеринарної медицини Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини з 28.06.2022 р.

З цим наказом ознайомлений ОСОБА_1 02.08.2024, який написав свої зауваження щодо його змісту, зазначив, що посада, на якій його поновлено, не відповідає посаді, зазначеній в рішенні суду.

Згідно довідки про доходи від 01.07.2025 ОСОБА_1 отримував заробітну плату в Запорізькій районній державній лікарні ветеринарної медицини займаючи посаду заступника начальника лікарні-лікаря ветеринарної медицини з січня 2025 року по червень 2025 року.

З довідки №5 від 01.07.2025 Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_1 з 04.02.2025 року приступив до виконання обов`язків на посаді заступника начальника лікарні лікаря ветеринарної медицини Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини.

Таким чином, виходячи з наданих суду доказів, ОСОБА_1 на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя з 29.05.2023 року поновлено на посаді заступника начальника - лікаря ветеринарної медицини - епізоотолога Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини з дати звільнення. Це рішення підлягало негайному обов`язковому виконанню та діяло до 12.09.2023 року, коли постановою Запорізького апеляційного суду було скасовано. Але з 22.05.2024 року на підставі постанови Верховного Суду ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника начальника - лікаря ветеринарної медицини - епізоотолога Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини. Але відповідачем був виданий наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - лікаря ветеринарної медицини Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини лише 02.08.2024 року. Фактично до роботи на посаді заступника начальника - лікаря ветеринарної медицини Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_1 приступив з 04.02.2025 року. Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 09.06.2025 року був стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 255908 грн. 48 коп. за час з 30.05.2023 р. по 20.09.2024 р.

Отже судом встановлено, що в період з 21.09.2024 р. по 03.02.2025 рік позивач повинен був бути поновлений на посаді заступника начальника - лікаря ветеринарної медицини - епізоотолога Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини, але в цей період рішення суду не виконувалось, ОСОБА_1 фактично не був поновлений на вказаній посаді.

Задовольняючи вимоги позову частково суд першої інстанції виходив з того, що починаючи з 04.02.2025 року, коли позивач ОСОБА_1 приступив до роботи на посаді заступника начальника - лікаря ветеринарної медицини Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини, отримував заробітну плату за цю роботу, він не мав статусу звільненого працівника, і тому вважати період з 04.02.2025 року по 28.10.2025 рік вимушеним прогулом і покладати на відповідача відповідальність за статтею 117 КЗпП у суду не має підстав. Що стосується періоду з 02.08.2024 року по 03.02.2025 рік, коли діяв виданий відповідачем наказ №155-к від 02.08.2024 р. «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », але фактично до роботи позивач ОСОБА_1 не приступив з власної ініціативи, мотивуючи тим, що посада не відповідає тій, на якій його було поновлено за рішенням суду, то суд позбавлений можливості зробити висновки про безпідставну відмову позивача від виконання роботи на посаді на якій його було поновлено, оскільки будь-яких доказів на підтвердження цієї позиції відповідач, суду не надав. Проте, під час судового розгляду в цьому провадженні та під час розгляду інших судових спорів за фактом поновлення ОСОБА_1 на посаді (справа 333/2536/22, справа №333/6370/24) відповідачем не доведено, що була відсутня можливість виконати судове рішення та поновити позивача на попередній посаді - посаді заступника начальника - лікаря ветеринарної медицини - епізоотолога Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини. Таким чином, період з 21.09.2024 р. по 03.02.2025 рік, коли ОСОБА_1 не працював в Запорізькій районній державній лікарні ветеринарної медицини є періодом вимушеного прогулу, за який наступає відповідальність за ст. 117 КЗпП України, тому за цей період з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток. Враховуючи глибину та тривалість душевних страждань позивача, пов`язаних із неможливістю реалізувати своє право на працю, тяжкість вимушених змін у його житті та зважаючи на ч. 1 ст. 9, ст. 23, 1167, ч. 1 ст. 1172 ЦК України, суд вважав розумним, виваженим та справедливим визначити розмір одноразового відшкодування моральної шкоди позивача у 4000 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується виходячи з наступного.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Згідно з пунктами 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід уважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19), постанови Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 511/1284/19 (провадження № 61-6184св21), від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22), від 21 червня 2023 року у справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) та багатьох інших).

Тобто законодавець передбачив обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення, й без звернення працівника, що унормовано, крім наведених вище норм права, також Конституцією України, статтею 18 ЦПК України. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися (див.: постанову Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц).

Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків (подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 16 лютого 2024 року у справі № 947/7076/22).

Законом установлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через винну бездіяльність роботодавця. З огляду на імперативний припис щодо негайного виконання судового рішення, установлений статтею 235 КЗпП України, законодавець виходив з того, що будь-яка протиправна бездіяльність з боку роботодавця є підставою для здійснення таких виплат незаконно звільненому працівнику, незалежно від причин невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: 1) чи мала місце затримка виконання такого рішення, 2) у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, 3) та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Колегія суддів апеляційного суду, погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що починаючи з 04.02.2025 року, коли позивач ОСОБА_1 приступив до роботи на посаді заступника начальника - лікаря ветеринарної медицини Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини, почав отримувати заробітну плату за цю роботу, він не мав статусу звільненого працівника, і тому вважати період з 04.02.2025 року по 28.10.2025 рік періодом невиконання судового рішення і вимушеним прогулом, і як наслідок покладати на відповідача матеріальну відповідальність, не має підстав. 

Доказів різниці розміру заробітної плати за виконання роботи на посаді заступника начальника - лікаря ветеринарної медицини - епізоотолога Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини та посади заступника начальника - лікаря ветеринарної медицини Запорізької районної державної лікарні ветеринарної медицини, надано не було.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи глибину та тривалість душевних страждань позивача, пов`язаних із неможливістю реалізувати своє право на працю, тяжкість вимушених змін у його житті та зважаючи на ч. 1 ст. 9, ст. 23, 1167, ч. 1 ст. 1172 ЦК України, суд першої інстанції вважав розумним, виваженим та справедливим визначити розмір одноразового відшкодування моральної шкоди позивача у 4000,00 грн, і колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком, оскільки судом встановлено порушення трудових прав позивача, вказаний розмір моральної шкоди співвідноситься з основним розміром стягнення і у відповідній мірі компенсує позивачу моральні втрати, що не призведе до безпідставного збагачення позивача, не покладе непомірний тягар на роботодавця.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Черненко Тетяни Юріївни, Запорізької районної Державної лікарні ветеринарної медицини залишити без задоволення. 

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 січня 2026 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 09 липня 2026 року.

Головуючий, суддя-доповідач С.В. Кухар

судді: І.В. Кочеткова

Е.А. Онищенко