ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року Справа № 906/1282/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Хабарова М.В.,
суддя Кульчій І.М.,
суддя Мамченко Ю.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Денесюк Анастасії Миколаївни на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.06.2026 у справі № 906/1282/25 (суддя Кудряшова Ю.В., повне рішення складено 19.06.2026)
за позовом Фізичної особи-підприємця Столовніка Миколи Івановича 
до Фізичної особи-підприємця Денесюк Анастасії Миколаївни 
про стягнення 124 000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 16.06.2026 позов задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Денесюк Анастасії Миколаївни на користь Фізичної особи-підприємця Столовніка Миколи Івановича 124 000,00 грн заборгованості за договором оренди нерухомого мана від 01.11.2024, з яких: 31 000,00 грн заборгованості з орендної плати за липень 2025 року, 93 000,00 грн плати згідно п.п. 3.3. договору від 01.11.2024, а також 3028,00 грн витрат по сплаті судового збору.
В обґрунтування ухваленого рішення, суд першої інстанції, встановивши порушення відповідачем умов договору оренди нерухомого майна від 01.11.2024 та відсутність належних доказів повернення орендованого майна орендодавцю, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача 124 000 грн.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує, що предметом доказування у даній справі було не лише формальне існування або відсутність акта повернення, а насамперед встановлення фактичних обставин користування приміщенням, причин припинення договірних відносин, поведінки кожної зі сторін після виникнення конфлікту, наявності або відсутності вини сторін у припиненні договору, а також визначення реального ініціатора дострокового припинення договору.
Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, хто був ініціатором розірвання договору оренди, звівши весь спір про наявність або відсутність підписаного акту про повернення не рухомого майна. 
Апелянт вказує, що судом першої інстанції не надано правової оцінки положення ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України, згідно якої наймач звільняється від сплати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Зазначає, що замінивши замки в орендованому приміщенні, встановивши сигналізацію, позбавивши відповідача доступу до приміщення, орендодавець фактично унеможливив використання орендованого майна орендарем протягом червня-липня 2025 року. Відтак, встановлення факту позбавлення відповідача можливості користуватись орендованим приміщенням мало визначальне значення для правильного застосування ст.762 Цивільного кодексу України.
Апелянт вказує, що висновок суду про наявність у відповідача обов`язку сплачувати орендну плату не супроводжується встановленням факту реальної можливості користування орендованим майном у спірний період. Між тим, саме можливість фактичного користування майном є передумовою виникнення обов`язку зі сплати орендної плати у випадках, коли сторона посилається на положення ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України.
Зазначає, що суд першої інстанції не здійснив комплексної оцінки наявних у справі доказів поданих відповідачем, які є істотними, чим порушив ст.ст. 86, 236 Господарського процесуального кодексу України.
ФОП Денесюк А.М. вказує про неправильне застосування судом п.3.3. договору оренди, оскільки вважає, що з поданих нею доказів вбачається, що реальним ініціатором дострокового припинення договору був ФОП Столовнік М.І.
Вважає, що суд обмежився формальним посиланням на повідомлення про розірвання договору, не дослідивши обставини його складання, підписання, направлення та фактичного волевиявлення сторін. Тому, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача компенсації, передбаченої п.3.3 договору оренди, зроблений без належного встановлення фактичних обставин справи, із неправильним застосуванням умов договору та без урахування загальних принципів цивільного законодавства, що є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно ототожнив відсутність належно оформленого акта повернення приміщення із фактом подальшого користування ним, що призвело до неправильного вирішення спору. Скаржник категорично заперечує факт користування орендним майном після 30.07.2026.
Також вказує, що суд першої інстанції неправильно розподілив між сторонами тягар доказування та фактично поклав на відповідача обов`язок доводити відсутність підстав для задоволення позову та встановив не передбачені законом стандарти доказування.
Вказане свідчить про істотне порушення норм процесуального права, що безпосередньо вплинуло на правильність вирішення спору та є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.
У відповідності до ст.263 Господарського процесуального кодексу України ФОП Столовнік М.І. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що предметом позову є невиконання орендарем умов договору передбачених п.3.1. та п.3.3. договору та вимог ст.651 Цивільного кодексу України.
Вважає, що апеляційна скарга не містять даних з підтвердженням звернення відповідачки у передбаченій законом формі та спосіб з претензіями, які б прямо чи опосередковано вказували на нібито порушення позивачем умов договору чи будь-яких доказів реакції апелянта на такі порушення не тільки до позивача, як до сторони договору, але й до інших органів. Відсутність такої реакції вказує на відсутність у діях позивача будь-яких порушень умов договору.
Вказує, що викладені у апеляційній скарзі обставини та додані до неї документи не спростовують висновків суду щодо наявності у відповідачки заборгованості по орендній платі за липень 2025 року у розмірі 31 000 грн та встановленого факту дострокового розірвання орендарем договору, порушення відповідачем умов дострокового розірвання договору оренди та їх наслідків у вигляді сплати за три місяці орендної плати у розмірі 93 000 грн.
Вважає, що посилання апелянта на копії акта повернення нерухомого майна з оренди, скріншоти з листування у месенджерах не спростовують законної та обґрунтованої їх оцінки судом і зроблених ним висновків та такі докази не містять даних та підтвердження порушення позивачем будь-яких умов договору, в тому числі і п.6.1, та на припинення його виконання ФОП Столовнік М.І. в односторонньому порядку.
ФОП Столовнік М.І. зазначає, що твердження апелянта про ініціювання саме орендодавцем дострокового розірвання договору оренди є непідтвердженим, оскільки за змістом п.3.3. договору оренди ініціатором дострокового розірвання договору є та сторона, яка письмово попередила іншу сторону про це за три місяці. В матеріалах справи наявне письмове попередження про дострокове розірвання договору саме з боку орендаря, а відтак, останній і є ініціатором такого дострокового розірвання. Повідомлення про дострокове розірвання договору підписане саме орендарем і ця обставина ніким не заперечувалася та не оспорювалася. 
Письмове повідомлення орендаря про дострокове розірвання договору оренди не містить посилання та вказівки про порушення орендодавцем умов договору та спричинення відповідачці перешкод у користуванні приміщенням. 
Крім того, вказує, що згідно з п.8.1 договору оренди після закінчення строку користування приміщенням орендар зобов`язаний передати орендодавцю приміщення, що наймається, за актом здачі-приймання. Водночас, договір не містить положення про те, хто повинен ініціювати чи складати такий акт - орендар чи орендодавець. За змістом договору акт здачі-приймання посвідчує лише факт повернення приміщення та його задовільний технічний стан.
А тому висновок суду про те, що фактично акт повернення приміщення з оренди не було підписано, передачі його від орендаря орендодавцеві не відбулося, вважає правильним.
Таким чином, вказує, що за умови відсутності належних, допустимих та достовірних доказів повернення орендодавцю орендарем 30.07.2025 орендованого приміщення, наявності повідомлення орендаря про дострокове розірвання договору оренди, зробленого у відповідності до приписів п.3.3 останнього, суд першої інстанції не міг дійти іншого законного та обґрунтованого висновку як тільки про задоволення позовних вимог.
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи апелянта вважає необґрунтованими та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
19.08.2026 до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких останній вважає, що наявність у справі повідомлення орендаря про дострокове розірвання договору оренди від 01.11.2024 недостатньо, щоб дійти до висновку про ініціатора такого розірвання.
Вказує, що відповідач не заперечує сам факт припинення договору оренди, однак спір між сторонами полягав не в тому, чи припинись договірні відносини, а у причинах такого припинення, поведінці сторін під час припинення договору та правових наслідках такого припинення.
Зазначає, що посилання позивача та те, що відповідач не звертався до правоохоронних органів із заявами про перешкоджання у користуванні майном є необґрунтованим, оскільки чинне процесуальне законодавство не встановлює такого виключного обов`язку для орендаря.
Вкотре апелянт наголошує про незастосування судом першої інстанції положень ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України, про порушення правил розподілу тягаря доказування та неврахування поданих суду електронних доказів.
Враховуючи приписи абз.1 ч.10 ст.270 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця Денесюк Анастасії Миколаївни на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.06.2026 у справі №906/1282/25 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.ч.1,4 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.11.2024 між ФОП Столовніком Миколою Івановичем (Орендодавець/позивач) та ФОП Денесюк Анастасією Миколаївною (Орендар/відповідач) укладено Договір оренди нерухомого майна від 01.11.2024 (а.с. 6-7), відповідно до якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою м. Житомир, проспект Миру, 19 (п.п. 1.1. договору).
Загальна площа: 103,3 кв.м (п.п. 1.2. договору).
Згідно з п.п.1.3. договору приміщення належить Орендодавцю на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17.11.2005, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Алексєєвою Г.А. (зареєстрованого в реєстрі за № 6118).
Відповідно до п.п.3.1., 3.2 договору термін оренди з 01.11.2024 по 30.11.2026 включно. Строк оренди приміщення за письмовою згодою сторін може бути продовжений.
Згідно з п.п. 3.3 договору сторони мають право у будь-який час достроково розірвати цей договір, письмово попередивши про це іншу сторону за три місяці. У випадку такого не попередження Орендар зобов`язується сплатити орендну плату за цей період.
Підпунктом 4.1 договору сторони дійшли згоди, що місячна орендна плата за користування приміщенням складає 31 000 грн.
Орендна плата за поточний місяць перераховується Орендодавцю авансом кожного першого числа місяця та сплачується незалежно від результатів господарської діяльності Орендаря (п.п. 4.2. договору).
Відповідно до п.п. 4.4. договору у випадку дострокового розірвання договору комунальні платежі здійснюються за час фактичного користування приміщенням з моменту попередження Орендодавця до фактичного звільнення приміщення. Про таке звільнення Орендар повинен письмово повідомити Орендодавця шляхом безпосереднього вручення такого повідомлення, або рекомендованим поштовим відправленням за адресою для листування з Орендодавцем. Про зміну адреси для листування Орендодавець зобов`язаний письмово повідомити Орендаря протягом 5 діб з моменту такої зміни.
Підпунктом 5.1. договору передбачено, що приміщення повинно бути передане Орендодавцем та прийнято Орендарем по акту прийому-передачі.
Після підписання сторонами акту прийому-передачі орендодавець передає орендарю ключі від входу в приміщення та внутрішніх кімнат (п.п.5.2).
Після закінчення строку користування Орендар зобов`язаний передати Орендодавцю приміщення, що наймається, за актом здачі-приймання. Протягом строку, зазначеного в п. 8.1. договору, Орендар зобов`язаний виїхати з приміщення та підготувати його до передачі Орендодавцю. Приміщення вважається фактично переданим Орендодавцю з моменту підписання акту здачі – приймання. В момент підписання акту здачі-приймання Орендар передає Орендодавцю ключі від приміщення та кімнат (п.п.8.1 – 8.4 договору).
Згідно з п.п.10.1 сторони мають право у будь-який час відмовитись від цього договору оренди, письмово попередивши про це іншу сторону за три місяці.
Цей договір може бути розірвано на вимогу орендодавця у випадку, зокрема затримки Орендарем плати за користування приміщенням строком у 15 днів (п.10.2 договору).
01.11.2024 між сторонами у даній справі підписано акт передачі нерухомого майна від Орендодавця Орендарю.
29.07.2025 позивач отримав від відповідача повідомлення про дострокове розірвання договору оренди нерухомого майна від 01.11.2024.
В матеріалах справи наявна копія акту повернення нерухомого майна з оренди від 30.07.2025, яка була подана відповідачем. (а.с. 68). Вказаний акт підписаний лише зі сторони ФОП Столовнік М.І. 
21.08.2025 позивач направив відповідачу претензію з проханням сплатити 31 000 грн. заборгованості з орендної плати за липень 2025 року та 93 000 грн плати згідно п.п. 3.3. договору оренди від 01.11.2024. Відповіді на претензію відповідач не надав.
Враховуючи відсутність оплати відповідачем за договором оренди нерухомого майна від 01.11.2024, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст.11 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
За змістом положень ст.ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За приписами ст.ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, правовідносини у даній справі виникли на підставі договору оренди нерухомого майна від 01.11.2024, який є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань, відповідно до положень ст.ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. 
Згідно з ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Частиною 5 статті 762 Цивільного кодексу України встановлено, що плата за найм (оренду) майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Апеляційним судом встановлено, що на виконання зобов`язань за договором оренди нерухомого майна від 01.11.2024, відповідачем отримано в оренду нерухоме майно нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: м.Житомир, проспект Миру, буд.19 (загальна площа 103,3 кв.м.).
Факт передання вищевказаного нерухомого майна підтверджується актом передачі нерухомого майна від 01.11.2024.
Відповідно до статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Згідно з п.3.1 договору термін оренди з 01.11.2024 по 30.11.2026.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 статті 651 Цивільного процесуального кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Згідно з п.3.3. договору сторони мають право достроково розірвати договір, письмово попередивши про це іншу сторону за три місяці. У випадку такого не попередження орендар зобов`язується сплатити орендодавцю плату за цей період.
Колегією суддів встановлено наявність у матеріалах справи повідомлення від ФОП Денесюк А.М., датованого 24.06.2025, про дострокове розірвання договору оренди нерухомого майна від 01.11.2024. У зазначеному повідомленні орендар просив вважати договір достроково розірваним з дати надання такого повідомлення орендодавцю.
Вказане повідомлення було отримано ФОП Столовніком М.І. 29.07.2025, про що свідчить його рукописна відмітка на такому повідомленні.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У силу вимог ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення орендарем п.3.3. договору щодо завчасного (за три місяці) попередження орендодавця про дострокове розірвання договору та наявності підстав для стягнення з відповідача орендної плати у розмірі 91 000 грн, що становить орендну плату за серпень, вересень та жовтень 2025 року.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що згідно з п.п.8.1., 8.3. договору після закінчення строку користування орендар зобов`язаний передати орендодавцю приміщення, що наймається, за актом здачі-приймання. Приміщення вважається фактично переданим орендодавцю з моменту підписання акту здачі-приймання. 
Разом з тим, як вбачається з наявного у матеріалах справи копії акта приймання-передачі нерухомого майна від 30.07.2025, останній був направлений орендодавцем орендарю, однак ФОП Денесюк А.М. його не підписала.
Доказів наявності іншого акта приймання-передачі нерухомого майна, підписаного обома сторонами, матеріали справи не містять.
Відтак, враховуючи відсутність належних доказів повернення орендованого майна орендодавцю 30.07.2025, а також беручи до уваги умови п.п. 8.1, 8.3 договору, відповідно до яких приміщення вважається фактично переданим орендодавцю лише з моменту підписання сторонами акта здачі-приймання, апеляційний суд вважає правомірним стягнення з відповідача орендної плати за липень 2025 року у розмірі 31 000 грн.
Таким чином, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з ФОП Денесюк А.М. 124 000 грн орендної плати.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що ініціатором дострокового розірвання договору був позивач, а складання та надіслання ним акта повернення нерухомого майна свідчить саме про його волевиявлення щодо припинення договірних правовідносин, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи саме відповідач повідомленням від 24.06.2025 повідомив позивача про намір дострокового розірвання договору оренди нерухомого майна від 01.11.2024, наслідком чого стала необхідність вчинення сторонами подальших дій, пов`язаних із припиненням договірних правовідносин та поверненням орендованого майна. Тому твердження апелянта про ініціювання припинення договору позивачем спростовується безпосередньо його власними діями та надсиланням на адресу позивача вищевказаного повідомлення.
Разом з тим, складання, надсилання і підписання позивачем акта повернення нерухомого майна не може розглядатися як доказ того, що саме позивач ініціював дострокове припинення договору, оскільки такі дії спрямовані на оформлення наслідків припинення договору та на виконання сторонами обов`язків, що виникли у зв`язку з припиненням орендних правовідносин.
Наявна у матеріалах справи копія акта про повернення нерухомого майна, який підписаний лише позивачем, не підтверджує його підписання відповідачем та, відповідно, не засвідчує факту фактичного повернення орендованого майна орендодавцю.
Так, відповідно до п.п. 8.3,8.4 договору приміщення вважається фактично переданим орендодавцю з моменту підписання акту здачі-приймання. В момент підписання акту здачі-приймання орендар передає орендодавцю ключі від приміщення та кімнат.
Отже, сторони договором безпосередньо визначили спосіб документального оформлення та момент фактичної передачі майна. Відтак одностороннє складання та підписання позивачем акта про повернення нерухомого майна, без підтвердження його підписання відповідачем та передачі останнім ключів від приміщення, не може свідчити про фактичне повернення такого майна, про що стверджує апелянт.
Також апеляційний суд вважає необґрунтованим і твердження апелянта про те, що обов`язок доказування факту неповернення майна покладається на позивача, оскільки якщо відповідач посилається на належне виконання ним обов`язку щодо повернення орендованого майна, саме він має надати належні та допустимі докази на підтвердження такої обставини. Натомість покладення на позивача обов`язку доводити факт неповернення майна фактично означало б необхідність доведення негативного факту.
Щодо наявності у справі нотаріально засвідчених заяв свідків, які на думку відповідача, підтверджують факт підписання акту приймання-передачі приміщення, колегія суддів зазначає, що нотаріальне засвідчення справжності підпису особи на заяві не означає засвідчення нотаріусом достовірності викладених у ній відомостей. Такі заяви підлягають оцінці судом у сукупності з іншими доказами та самі по собі не є достатніми для підтвердження факту підписання обома сторонами акта повернення майна чи фактичної передачі цього майна позивачу. При цьому, відповідно до умов договору, саме підписання сторонами акта здачі-приймання та передача орендарем ключів від приміщення визначені як обставини, з якими сторони пов`язали фактичну передачу майна орендодавцю.
Окрім того, навіть беручи до уваги зміст зазначених заяв, з останніх не вбачається конкретної дати, коли відбулося підписання акта та повернення орендованого майна, що також не дає можливості достовірно встановити момент виконання відповідачем свого обов`язку.
Отже, за відсутності в матеріалах справи акта здачі-приймання, підписаного обома сторонами, та інших належних доказів передачі орендованого майна, самі лише нотаріально засвідчені заяви свідків не є достатніми для висновку про належне виконання відповідачем обов`язку щодо повернення орендованого майна. 
Щодо твердження апелянта про необхідність встановлення причин припинення договірних відносин, поведінки сторін під час їх виконання, а також про формальний характер повідомлення відповідача від 24.06.2025, колегія суддів зазначає, що зазначеним повідомленням відповідач чітко висловив свій намір достроково розірвати договір оренди від 01.11.2024, будь-яких застережень щодо формальності такого волевиявлення останнє не містить. Крім того, у вказаному повідомленні відповідачем також не вказано, що вінг просить розірвати договір саме з підстав недопущення позивачем відповідача до орендованого приміщення, тощо. Відтак подальше твердження відповідача про формальний характер власного повідомлення саме по собі не спростовує факту заявлення ним про дострокове припинення договору.
При цьому, апелянтом не надано доказів того, що після направлення зазначеного повідомлення він відкликав його, повідомив позивача про відмову від наміру достроково розірвати договір або в інший спосіб підтвердив продовження договірних відносин. 
Отже, посилання апелянта на формальний характер повідомлення не свідчить, що ініціатором припинення договірних правовідносин був позивач. За таких обставин з`ясування додаткових причин припинення договору (правовідносин сторін між собою поза договірним врегулюванням) не має визначального значення для вирішення спору, оскільки волевиявлення відповідача на дострокове припинення договору підтверджується його власним письмовим повідомленням.
Оцінюючи доводи апелянта про те, що сам по собі факт (якщо він мав місце) відсутності підписаного сторонами акта повернення майна не свідчить про те, що орендар продовжував користуватись орендованим приміщенням, колегія суддів зазначає, що відсутність двостороннього акта оцінюється у даній справі, насамперед, як відсутність належного підтвердження виконання відповідачем обов`язку щодо повернення майна, оскільки відповідно до умов договору саме підписання сторонами акта здачі-приймання та передача орендарем ключів визначені як обставини, з якими сторони пов`язали фактичну передачу майна орендодавцю.
Водночас, посилання апелянта на те, що відсутність такого акта не доводить продовження користування майном, не спростовує обов`язку відповідача довести належне повернення орендованого майна та не звільняє його від передбачених законом і договором наслідків невиконання цього обов`язку.
Окрім того, у апеляційній скарзі апелянт чітко вказав, що заперечує користування орендним майном після 30.07.2026. Натомість несплачена орендна плата заявляється позивачем до стягнення за липень 2025 року. А стягнення суми за серпень-жовтень 2025 відбувається на підставі п.п.3.3 за невчасне повідомлення про дострокове розірвання договору.
Щодо доводів апелянта щодо необхідності застосування п.6 ст.762 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, оскільки відповідач був позбавлений можливості користуватися орендованим майном з причин, що не залежали від його волі, апеляційний суд зазначає наступне.
Норма ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України, за якою наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.
Відсутність у ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/7495/16, та послідовно застосовується Верховним Судом (постанови від 19.03.2024 у справі №915/458/23, від 31.08.2023 у справі №925/181/2 (925/256/23), від 20.06.2023 у справі №904/2470/22, від 14.06.2022 у справі №910/3536/21)).
Для застосування вищевказаної норми до спірних правовідносин та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто він повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане ним, і він не відповідає за ці обставини (схожа правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2024 у справі №916/599/23, від 19.03.2024 у справі №915/458/23).
При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин.
Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати (схожа правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справах №914/1248/18, №914/2264/17, №910/13158/20, №911/3067/20, №911/654/21, №916/599/23).
При цьому звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору. Застосування ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України можливе за виключних обставин, за яких наймач не використовував або не міг використовувати майно, і за такі обставини наймач не відповідає.
Оскільки відповідно до ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає, тягар доказування неможливості використання майна несе саме орендар (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.03.2024 у справі №911/255/23).
Як вбачається з матеріалів справи, апелянт, стверджуючи про відсутність можливості користуватись орендованим майном, посилається на заяву свідка та на аудіозапис телефонної розмови.
Водночас, зазначені докази самі по собі не підтверджують усієї сукупності обставин, необхідних для застосування ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України, зокрема не дають можливості достовірно встановити коли саме було заблоковано доступ до приміщення, протягом якого часу він був обмежений, тощо. Тому, вказані докази не підтверджують, що неможливість користування орендованим майном була зумовлена обставинами, за які відповідач не відповідає.
Крім того, колегія суддів враховує, що наданий апелянтом аудіозапис містить телефонну розмову не з відповідачем, а з його матір`ю, яка не є стороною договору оренди. Під час розмови остання висловлює твердження про заміну замків та недопуск працівників до приміщення. Однак такі висловлювання в телефонному режимі не дають можливості встановити час їх виникнення, тривалість обмеження доступу та період, протягом якого відповідач був позбавлений можливості користуватися орендованим майном. 
Повідомлення орендодавця до працівників про припинення доступу до приміщення також не свідчить про позбавлення орендаря доступу до орендованого майна та не підтверджує неможливості користування ним.
Отже, наведені вище обставини не підтверджують, що неможливість користування орендованим майном була зумовлена обставинами, за які відповідач не відповідає, а тому не є достатніми для звільнення його від обов`язку зі сплати орендної плати на підставі ч.6 ст.762 Цивільного кодексу України.
Апеляційний суд також зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення апелянта до позивача чи правоохоронних органів з приводу неможливості доступу до орендованого приміщення, повідомлення про такі обставини або вжиття ним будь-яких заходів для їх усунення. При цьому, суд не покладає на апелянта обов`язку доводити незаконність поведінки позивача шляхом вчинення певних дій, а лише оцінює відсутність таких доказів у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки саме відповідач має обов`язок довести обставини, на які він посилається як на підставу для звільнення від сплати орендної плати.
Оцінюючи доводи апелянта щодо електронного листування з позивачем у месенджері Viber, Telegram, колегія суддів враховує, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у ст.96 Господарського процесуального кодексу України, у подібних правовідносинах(вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21).
Дослідивши надані апелянтом роздруківки електронного листування у месенджерах Viber та Telegram, колегія суддів встановила, що з їх змісту неможливо достовірно ідентифікувати авторів повідомлень, зокрема підтвердити, що відповідне листування відбувалось саме з відповідачем (а.с. 67). За таких обставин зазначені роздруківки не можуть бути враховані як належні та допустимі докази на підтвердження доводів апелянта про те, що саме позивач був ініціатором дострокового розірвання договору.
За змістом ч.1 ст.14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 74, 76 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
У силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73,76-79,86 Господарського процесуального кодексу України.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення рішення Господарського суду Житомирської області від 16.06.2026 без змін, з огляду на що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Денесюк Анастасії Миколаївни задоволенню не підлягає.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема судів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.
Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Денесюк Анастасії Миколаївни на рішення Господарського суду Житомирської області від 16.06.2026 у справі №906/1282/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 16.06.2026 у справі №906/1282/25 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачені ст.ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Хабарова М.В. 

Суддя   Кульчій І.М. 

Суддя   Мамченко Ю.А.