| Справа №: 389/487/26

провадження №: 2/398/2546/26
РІШЕННЯ
Іменем України 

"23" липня 2026 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Орловського В.В., за участю секретаря судового засідання Харіної Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Олександрія в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якої діє представник за довіреністю Мольченко Олександр Станіславович,
до Держави Україна в особі: Головного управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, Кропивницького апеляційного суду, Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: суддя Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області Український В.В., судді Кропивницького апеляційного суду Дуковський О.Л., Єгорова С.М., Письменний О.А.,
про стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди,

встановив:
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якої діє представник за довіреністю Мольченко Олександр Станіславович, звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, Кропивницького апеляційного суду, Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області, (треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: суддя Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області Український В.В., судді Кропивницького апеляційного суду Дуковський О.Л., Єгорова С.М., Письменний О.А.), у якому просила:
визнати протиправними дії суддів Кропивницького апеляційного суду Дуковського О.Л., Єгорової С.М., Письменного О.А. у справі № 389/4340/24 щодо постановлення незаконної ухвали від 29.10.2025 року;
визнати протиправними дії судді Знам`янського міськрайонного суду Українського В.В. щодо передчасної видачі виконавчого листа у справі № 389/4340/24;
стягнути з Державного бюджету України на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що в провадженні Знам`янського міськрайонного суду перебувала цивільна справа № 389/4340/24 про стягнення з неї заборгованості за надані комунальні послуги. 04.09.2025 року суддею Українським В.В. було ухвалено рішення, яке представник позивача оскаржив в апеляційному порядку. Однак, ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 29.10.2025 року апеляційну скаргу було повернуто через нібито відсутність документів на підтвердження повноважень представника. Позивач зазначає, що вказана ухвала була скасована постановою Верховного Суду від 28.01.2026 року, чим підтверджено, що судді апеляційної інстанції своїм надмірним формалізмом незаконно позбавили її права на доступ до правосуддя. Крім того, за доводами позивача, суддя місцевого суду, достеменно знаючи про оскарження рішення в апеляційному порядку, умисно передчасно видав виконавчий лист, на підставі якого були відкриті виконавчі провадження № 80168159 та № 80168385. Позивач стверджує, що незаконні дії органів судової влади завдали їй значної моральної шкоди, яка полягає у психологічному дискомфорті від усвідомлення беззаконня, перебуванні у стані постійної тривоги через ризик арешту майна та рахунків, а також у приниженні честі та гідності через безпідставне надання їй статусу «боржника» у виконавчих провадженнях. Також моральні страждання зумовлені витратами часу та зусиль на відновлення своїх прав через звернення до Верховного Суду. Враховуючи глибину та тривалість моральних страждань, позивач оцінює розмір компенсації у 100 000 гривень та просить стягнути їх за рахунок держави на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, посилаючись також на порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до неї.
Відповідач Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області (далі – ТУ ДСА) подало відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та розглянути справу за наявними у ній матеріалами. В обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на те, що ТУ ДСА є неналежним відповідачем у справі, оскільки відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснює виключно організаційне, фінансове та матеріально-технічне забезпечення діяльності судів і не наділене повноваженнями щодо здійснення правосуддя. Відповідач вказує на відсутність жодного з елементів цивільного правопорушення, зокрема причинно-наслідкового зв`язку між його діяльністю та ймовірною шкодою, завданою позивачці процесуальними діями суддів, а також на відсутність вини ТУ ДСА у розумінні статті 1167 Цивільного кодексу України. Крім того, спираючись на практику Верховного Суду, зауважує, що шкода відшкодовується державою Україна, а ТУ ДСА є лише органом забезпечення і не виступає самостійним суб`єктом деліктної відповідальності у спірних правовідносинах. 
Відповідач Кропивницький апеляційний суд подав відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову та розглянути справу за наявними у ній матеріалами. Представник суду вказує, що спеціальні підстави відповідальності, передбачені статтею 1176 ЦК України, у цій справі відсутні, а відшкодування моральної шкоди на загальних підставах (за статтею 1167 ЦК України) вимагає доведення вини. Відповідач, посилаючись на практику Верховного Суду, стверджує, що саме по собі повернення апеляційної скарги ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 29.10.2025 року не може слугувати підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки в порядку, передбаченому ЦПК України, права позивачки були поновлені шляхом скасування вказаної ухвали постановою Верховного Суду від 28.01.2026 року. Крім того, представник відповідача зазначає, що саме по собі твердження позивачки про моральні страждання без надання відповідних доказів не доводить факту заподіяння шкоди, а заявлений розмір компенсації у 100 000 грн не відповідає принципам розумності та справедливості. 
У відповіді на відзив ТУ ДСА представник позивача зазначив, що аргументи управління є необґрунтованими, оскільки відповідачем у справі є саме Держава Україна, а ТУ ДСА залучене лише як орган, через який держава бере участь у процесі та який відповідно до статті 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є розпорядником бюджетних коштів місцевих судів. Посилаючись на статтю 56 Конституції України та практику Великої Палати Верховного Суду, зокрема на постанову у справі № 910/23967/16, представник наголосив, що обов`язок з відшкодування шкоди покладається саме на державу, а не на конкретну установу. Крім того, з посиланням на практику Європейського суду з прав людини (зокрема, справи «Рисовський проти України», «Довженко проти України» та «Волохи проти України»), позивач підкреслив, що сама лише констатація порушення прав не завжди є достатньою сатисфакцією, якщо людина зазнала тривалих страждань. За його доводами, моральні страждання позивачки полягають у тривалому стані невизначеності, психологічному дискомфорті та порушенні нормальних життєвих зв`язків через незаконні процесуальні дії суддів та ризик арешту майна. З огляду на це представник позивача вважає доводи ТУ ДСА безпідставними та спрямованими на штучне затягування розгляду справи.
У відповіді на відзив Кропивницького апеляційного суду представник позивача не погодився з наведеними запереченнями. Він зазначив, що факт протиправної поведінки суду апеляційної інстанції вже встановлено постановою Верховного Суду від 28.01.2026 року у справі № 389/4340/24, а тому цей факт має преюдиційне значення і не потребує доказування. Представник зауважив, що просте скасування акта без компенсації за наслідки, які він спричинив, не є ефективним засобом захисту та достатньою сатисфакцією, оскільки позивачка тривалий час перебувала у стані правової невизначеності, а рішення місцевого суду було передчасно звернуто до примусового виконання, що призвело до внесення її до Єдиного реєстру боржників та приниження честі і гідності. Посилаючись на норми цивільного законодавства та статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, представник наголосив, що шкода, завдана внаслідок порушення права на справедливий суд через процесуальні порушення суддів, підлягає відшкодуванню на загальних підставах відповідальності держави, незалежно від наявності обвинувального вироку. Крім того, представник позивача звернув увагу суду на те, що відзив апеляційного суду підписаний суддею Карпенком О.Л. на підставі довіреності, виданої в порядку передоручення, яка всупереч імперативним вимогам частини другої статті 245 ЦК України не посвідчена нотаріально, у зв`язку з чим вважає, що повноваження підписанта не підтверджені належним чином.
Відповідачі Головне управління Державної казначейської служби України в Кіровоградській області та Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області своїм правом на подання відзиву не скористалися.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, судді Український В.В., Дуковський О.Л., Єгорова С.М., Письменний О.А., письмових пояснень щодо позову до суду не подавали.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 16 березня 2026 року визначено підсудність вказаної цивільної справи за Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області.
Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 березня 2026 року у відкритті провадження в частині позовних вимог про визнання протиправними дій суддів апеляційного та місцевого судів відмовлено. Провадження у справі відкрито виключно в частині позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень. Справу визнано малозначною та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
29 квітня 2026 року у судовому засіданні під час розгляду справи по суті представник позивача Мольченко О.С., який брав участь у режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповідях на відзиви. Представник наголосив на тому, що незаконними процесуальними рішеннями та діями суддів було порушено право власності позивачки, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що призвело до відкриття виконавчих проваджень та завдання душевних страждань. 
Ухвалою суду від 09 червня 2026 року було поновлено судовий розгляд у справі у зв`язку з необхідністю залучення та належного повідомлення про розгляд справи третіх осіб. Цією ж ухвалою суд зобов`язав позивача направити третім особам копії позовної заяви з додатками, а докази направлення надати суду. На виконання вимог суду 10 червня 2026 року представник позивача надав до суду докази направлення позовних матеріалів третім особам.
У призначене після поновлення провадження судове засідання 23 липня 2026 року учасники справи не з`явилися. 
Від представника відповідача Територіального управління ДСА в Кіровоградській області надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
Інші відповідачі: Кропивницький апеляційний суд, Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області, Головне управління Державної казначейської служби України в Кіровоградській області та треті особи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку через підсистему «Електронний суд», проте у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не подавали. 
Позивач ОСОБА_1 . У судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила. Представник позивача Мольченко О.С. про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку через “Електронний суд”, а дата судового засідання була узгоджена з ним особисто у судовому засіданні 9 червня 2026 року. Також представник позивача виконав ухвалу суду від 09 червня 2026 року та подав про це відповідну заяви від 10.06.2026 року з доказами направлення позовної заяви третім особам. Проте у судове засідання 23 липня 2026 року представник позивача не з`явився (не підключився до відеоконференції), заяв і клопотань від нього не надійшло, письмово про причини неявки суд не повідомив, у день засідання він лише зателефонував секретарю судового засідання і повідомив, що не зможе взяти участь у засіданні і надішле клопотання про розгляд за його відсутності, однак фактично таке клопотання до суду не надійшло.
Вирішуючи питання про можливість завершення розгляду справи за відсутності представника позивача, суд керується такими міркуваннями.
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, і суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі його неявки без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Суд враховує, що представник позивача ОСОБА_2 брав активну участь у судовому засіданних засіданях, зокрема 29 квітня 2026 року, де повною мірою виклав свою позицію, надав пояснення по суті спору та підтримав заявлені вимоги. Відповідно до частини 3 статті 244 ЦПК України розгляд справи після поновлення судового розгляду проводиться виключно в межах з`ясування обставин, що потребують додаткової перевірки. Оскільки судове провадження поновлювалося ухвалою від 09 червня 2026 року виключно з метою належного повідомлення третіх осіб, які своїм правом на подання письмових пояснень не скористалися, жодних нових доказів чи обставин, що потребували б додаткових пояснень або спростувань з боку представника позивача, крім доказів такого повідомлення, які фактично надані представником позивача разом із заявою від 10.06.2026, та доказів, на які посилається сам позивач у позовній заяві, у справі не з`явилося.
З огляду на це, керуючись завданням цивільного судочинства та принципом розумності строків розгляду справи (статті 2, 121 ЦПК України), суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення судового засідання та визнав за можливе завершити розгляд справи по суті за відсутності представника позивача за наявними матеріалами.
Оскільки у судове засідання, яким завершується розгляд справи, не з`явилися всі учасники справи, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Відповідно до частини 4 статті 268 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписав рішення без його проголошення. Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення зазначена дата складення повного судового рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин
Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та безпосередньо дослідивши письмові докази у справі, встановив такі фактичні обставини.
У провадженні Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області перебувала цивільна справа № 389/4340/24 за позовом Комунального підприємства «Знам`янський комбінат комунальних послуг» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з управління багатоквартирним будинком. 04 вересня 2025 року Знам`янським міськрайонним судом ухвалено рішення про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 боргу у сумі 6361,18 грн та судового збору у сумі 3028 грн. Вказані обставини підтверджуються копією судового рішення та постанови Верховного Суду від 28 січня 2026 року у справі № 389/4340/24.
Не погодившись із вказаним рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 , діючи як представник ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року у складі колегії суддів Дуковського О.Л., Єгорової С.М., Письменного О.А. вказану апеляційну скаргу було повернуто особі, яка її подала.
05 грудня 2025 року Знам`янським міськрайонним судом Кіровоградської області на виконання вказаного рішення суду були видані виконавчі листи у справі № 389/4340/24.
Постановою Верховного Суду від 28 січня 2026 року ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року про повернення апеляційної скарги скасовано, а справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. Суд касаційної інстанції встановив, що повернення скарги з підстав неподання документів на підтвердження повноважень представника було необґрунтованим, оскільки в матеріалах справи вже містилася копія відповідної довіреності. Ці обставини підтверджуються дослідженою судом копією постанови Верховного Суду від 28.01.2026 року.
04 та 05 лютого 2026 року органами державної виконавчої служби на підставі виконавчих листів були відкриті виконавчі провадження № 80168159 та № 80168385 щодо примусового стягнення коштів з ОСОБА_1 , а 06 лютого 2026 року винесено постанову про арешт коштів боржника. Проте вже 17 лютого 2026 року постановою головного державного виконавця виконавче провадження № 80168159 було закінчено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі скасуванням Верховним Судом ухвали Кропивницького апеляційного суду. Цією ж постановою скасовано арешт, накладений на кошти боржника. Вказані факти підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями постанов державного виконавця та роздруківками з Автоматизованої системи виконавчого провадження. 
Доказів застосування до позивачки заходів примусового виконання у виконавчому провадженні № 80168385, як і доказів внесення її до Єдиного реєстру боржників, суду не надано, хоча обов`язок доказування обставин, на які вона посилається, покладається саме на неї. 
За результатами нового апеляційного розгляду постановою Кропивницького апеляційного суду від 04 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 вересня 2025 року про стягнення боргу — без змін. Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2026 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 відмовлено. Доказом вказаних обставин є роздруківки судових рішень з Єдиного державного реєстру судових рішень.
Відзив на позовну заяву у цій справі від імені відповідача — Кропивницького апеляційного суду, поданий через підсистему «Електронний суд» 16 квітня 2026 року, підписано Карпенком Олександром Леонтійовичем. На підтвердження своїх повноважень як представника суду він долучив копію довіреності, виданої «в порядку передоручення», сформованої в системі «Електронний суд» 17 грудня 2024 року. Ця довіреність видана від імені Кропивницького апеляційного суду Олексієнко Іриною Сергіївною (яка згідно з витягом з ЄДРПОУ має повноваження вчиняти дії від імені юридичної особи) та уповноважує Карпенка О.Л. представляти інтереси суду. Копія вказаної довіреності в порядку передоручення складена у простій письмовій формі та не містить відміток про її нотаріальне посвідчення. Водночас, згідно з дослідженим судом Витягом з ЄДРПОУ щодо Кропивницького апеляційного суду, ОСОБА_4 з 01 квітня 2025 року є головою цього суду.

Норми права, які застосував суд
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також у приниженні честі та гідності фізичної особи.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
У пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ. 
У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Статус і повноваження Державної судової адміністрації України визначені статтею 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Відповідно до статті 148 вказаного Закону територіальні управління Державної судової адміністрації України є розпорядниками коштів державного бюджету щодо місцевих судів.
Вимоги щодо представництва юридичних осіб у суді визначені статтею 58 ЦПК України. Відповідно до частини третьої цієї статті юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
Відповідно до частин першої та другої статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). 
Відповідно до частини другої статті 245 ЦК України довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті.

Правові висновки Верховного Суду, що застосовані у справі
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17 зроблено висновок про те, що ні суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, ні суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі, за винятком випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. За таких обставин належним відповідачем у цих спорах може бути лише держава, а не суди чи судді, які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.
При цьому у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.
Щодо джерела відшкодування, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 роз`яснила, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню безпосередньо з Державного бюджету України, а відповідні органи державної влади (зокрема, територіальні органи ДСА чи органи Казначейства) не несуть самостійної майнової відповідальності за такі дії чи бездіяльність.
Вирішуючи питання підстав відповідальності, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 зазначила, що за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду слід застосовувати частину шосту статті 1176 ЦК України, згідно з якою така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України. Ці норми передбачають, що наявність вини посадових осіб не є обов`язковою, проте це не заперечує обов`язковості доказування позивачем наявності інших елементів складу цивільного правопорушення (наявності шкоди, протиправності дій та причинного зв`язку).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц сформульовано висновок про те, що оскарження вчинення або невчинення судом чи суддею у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду чи судді. Усі процесуальні порушення, допущені судами після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише в межах відповідної судової справи, у якій такі порушення були допущені.
Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2026 року у справі № 461/6891/24 (з посиланням на постанову від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20) наголосив, що для застосування деліктної відповідальності позивач повинен у повному обсязі довести наявність моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням та заподіяною шкодою. Суд вказав, що сама по собі констатація судом вищої інстанції факту неналежного розгляду заяви чи скасування процесуального акта не може слугувати безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки за таких обставин у порядку, передбаченому процесуальним законом, права особи поновлюються шляхом постановлення відповідного рішення. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною, зокрема, у постановах від 05 листопада 2024 року у справі № 454/3367/23, від 12 серпня 2025 року у справі № 454/1031/24, від 23 вересня 2025 року у справі № 757/37266/24-ц.

Мотивована оцінка і висновки суду
Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному аргументу сторін крізь призму застосованих норм матеріального та процесуального права і релевантної практики Верховного Суду, дійшов наступних висновків.

Щодо повноважень представника Кропивницького апеляційного суду
Представник позивача у своїй відповіді на відзив просив суд не брати до уваги відзив Кропивницького апеляційного суду, оскільки особа, яка його підписала (Карпенко О.Л.), не підтвердила свої повноваження належним чином. Зокрема, представник позивача посилався на те, що долучена до відзиву довіреність видана в порядку передоручення, проте не посвідчена нотаріально, що є порушенням імперативної вимоги частини другої статті 245 ЦК України.
Надаючи оцінку цьому процесуальному аргументу, суд зазначає наступне.
Дійсно, відповідно до частини другої статті 245 ЦК України довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню. Наявна в матеріалах справи копія довіреності в порядку передоручення, видана на ім`я Карпенка О.Л., складена у простій письмовій формі та не містить відміток про нотаріальне посвідчення.
Водночас, суд встановив, що відзив на позовну заяву підписаний Карпенком Олександром Леонтійовичем. Згідно з наявною у матеріалах справи роздруківкою детальної інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ЄДРПОУ), Карпенко Олександр Леонтійович є керівником (головою) Кропивницького апеляційного суду.
Відповідно до частини третьої статті 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 910/16580/23 сформулювала правовий висновок, згідно з яким наявність відомостей щодо особи, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи на засадах самопредставництва, в ЄДРПОУ є офіційним та достатнім підтвердженням того, що юридична особа діє в суді через певну особу на засадах самопредставництва.
Отже, Карпенко О.Л., будучи головою Кропивницького апеляційного суду, наділений правом діяти від імені цієї юридичної особи на засадах самопредставництва без необхідності подання довіреності. Наявність у матеріалах справи довіреності, яка не посвідчена нотаріально не позбавляє його законних повноважень керівника установи. За таких обставин відзив підписано повноважною особою, і суд приймає його до розгляду. При цьому недоліки долученої до відзиву довіреності в порядку передоручення не мають правового значення для вирішення цього процесуального питання, оскільки повноваження Карпенка О.Л. на подання відзиву ґрунтуються не на цій довіреності, а на його статусі керівника юридичної особи, підтвердженому відомостями ЄДРПОУ.

Щодо належного відповідача у справі та правових підстав відповідальності
Суд встановив, що позивач пред`явив позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, Кропивницького апеляційного суду та Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області.
Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області у своєму відзиві просило відмовити у позові, мотивуючи це тим, що воно є неналежним відповідачем, оскільки не здійснює правосуддя, не ухвалює процесуальних рішень, а здійснює лише організаційне та фінансове забезпечення діяльності судів. Зі свого боку представник позивача у відповіді на відзив слушно зазначив, що відповідачем у цій справі визначено саме Державу Україна, а ТУ ДСА та Казначейство є лише органами, через які держава бере участь у справі.
З цього приводу суд зазначає наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17 зроблено висновок, що ні суддя як посадова особа, що здійснює правосуддя, ні суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем або іншою стороною у цивільній справі. Належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди чи судді, які діють від імені держави та виконують покладені на них функції. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Враховуючи, що суди не можуть виступати представниками установи при вирішенні спорів, пов`язаних зі здійсненням правосуддя, а Територіальне управління ДСА здійснює лише фінансове, організаційне та матеріально-технічне забезпечення діяльності судів (стаття 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») і не є органом, чиїми процесуальними діями потенційно могла бути завдана шкода позивачу, зазначення позивачем цих установ як представників Держави («в особі») є юридично неточним.
Разом з тим, суд констатує, що матеріально-правова вимога про відшкодування моральної шкоди пред`явлена позивачем до належного відповідача — Держави Україна. Помилкове зазначення позивачем широкого кола суб`єктів як представників держави через формулювання «в особі» не змінює суті визначеного суб`єкта відповідальності, тобто держави, і не є підставою для відмови у позові з мотивів неналежності відповідача.
Визначаючи норму матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин щодо відповідальності Держави Україна, суд виходить з такого.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені статтею 1167 ЦК України, яка передбачає її відшкодування особою, що завдала шкоди, за наявності вини. Водночас, якщо шкоду завдано органом державної влади або його посадовою особою при здійсненні владних повноважень, застосуванню підлягають спеціальні норми — статті 1173, 1174 та 1176 ЦК України.
Частина п`ята статті 1176 ЦК України, яка пов`язує відшкодування шкоди з установленням у діях судді складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, застосовується у разі постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, тобто судового акта, яким вирішено спір по суті. Ухвала про повернення апеляційної скарги та видача виконавчого документа такими рішеннями не є, оскільки становлять процесуальні акти (дії), що спору по суті не вирішують.
Відтак доводи представника відповідача — Кропивницького апеляційного суду про відсутність підстав для застосування частини п`ятої статті 1176 ЦК України є обґрунтованими. Проте суд відхиляє пов`язаний з ними довід відповідача про те, що за таких обставин відповідальність держави має визначатися за статтею 1167 ЦК України з обов`язковим доведенням вини.
Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, за відсутності підстав для застосування спеціальних умов відповідальності, визначених статтею 1176 ЦК України (зокрема частинами першою та п`ятою), в інших випадках заподіяння шкоди судом чи правоохоронними органами слід застосовувати частину шосту статті 1176 ЦК України, згідно з якою така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто за правилами статей 1173, 1174 ЦК України. Ці норми не вимагають доведення вини посадової особи, однак не звільняють позивача від обов`язку довести наявність інших елементів складу цивільного правопорушення.
Отже, до предмета доказування у цій справі входять: наявність моральної шкоди та її розмір, протиправність поведінки посадових осіб органів судової влади і прямий причинний зв`язок між такою поведінкою та шкодою. Вина до предмета доказування не входить. Відсутність хоча б одного з наведених елементів виключає покладення на державу деліктної відповідальності. Саме за цим стандартом суд оцінює доводи сторін та переходить до розгляду пред`явлених до Держави Україна вимог по суті спору.

Щодо доводів позивача про неправомірність процесуальних дій суду і суддів
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що судді Кропивницького апеляційного суду проявили надмірний формалізм при поверненні апеляційної скарги, а суддя Знам`янського міськрайонного суду передчасно видав виконавчі листи, чим вчинили протиправні дії, які утворюють елемент складу цивільного правопорушення.
Надаючи оцінку цим доводам, суд виходить з такого.
Вимоги про визнання дій суддів протиправними як самостійний спосіб захисту предметом цього розгляду не є, оскільки ухвалою суду від 30 березня 2026 року у відкритті провадження в цій частині відмовлено. Такий підхід ґрунтується на висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц, згідно з яким оскарження вчинення або невчинення судом процесуальних дій і ухвалених у справі рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду чи судді, а всі процесуальні порушення можуть бути усунуті лише в межах тієї справи, у якій вони допущені.
Водночас протиправність поведінки є обов`язковим елементом складу цивільного правопорушення, а тому в межах вимоги про відшкодування шкоди суд зобов`язаний перевірити її наявність. Така перевірка здійснюється не шляхом перегляду законності судових актів, ухвалених в іншій справі, — це належить виключно до повноважень судів вищих інстанцій, — а шляхом з`ясування того, чи набуває констатоване судом касаційної інстанції порушення норм процесуального права ознак протиправного діяння у розумінні деліктного зобов`язання.
Суд виходить з того, що не будь-яка судова помилка є протиправною поведінкою, яка породжує обов`язок держави відшкодувати шкоду. Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах. Відповідно до Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб, можуть вирішуватися щонайбільше поданням позову проти держави.
Цей підхід узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 711/2652/17, згідно з якою законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. 
Порушення, допущене Кропивницьким апеляційним судом при поверненні апеляційної скарги, належить саме до тієї категорії помилок, які усуваються в порядку інстанційного перегляду, і воно було усунуте — постановою Верховного Суду від 28 січня 2026 року ухвалу скасовано, а справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. Апеляційний перегляд фактично відбувся і завершився постановою від 04 травня 2026 року. Отже, механізм касаційного перегляду спрацював за призначенням, а сама по собі констатація судом касаційної інстанції порушення норм процесуального права не свідчить про вчинення суддями протиправного діяння у розумінні статей 1173, 1174, частини шостої статті 1176 ЦК України.
Щодо доводів про передчасну видачу виконавчих листів суд виходить з таких міркувань.
Як вже було зазначено вище, протиправність поведінки є обов`язковим елементом складу цивільного правопорушення і підлягає доказуванню позивачем (статті 12, 81 ЦПК України). Водночас, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц, процесуальні дії суду можуть бути оскаржені лише в порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, у якій вони вчинені. Відтак їх невідповідність закону може підтверджуватися виключно судовим актом, ухваленим у межах такого механізму.
Щодо ухвали Кропивницького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року такий акт у справі наявний — постанова Верховного Суду від 28 січня 2026 року, правові наслідки якої оцінено вище. Натомість щодо видачі 05 грудня 2025 року виконавчих листів подібного акта, тобто рішення (ухвали, постанови) суду щодо неправомірності дій державного виконавця або суду щодо видачі виконавчих листів немає, а із відповідними скаргами чи заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у порядку статті 432 ЦПК України позивач не зверталася.
Не будучи наділеним повноваженнями перевіряти законність процесуальних дій, вчинених іншим судом в іншій справі, Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області не надає їм оцінки.
Водночас навіть доведеність протиправної поведінки сама по собі не є достатньою для покладення на державу деліктної відповідальності за відсутності решти елементів складу цивільного правопорушення, оцінку яких суд надає нижче.

Щодо доводів позивача про преюдиційне значення постанови Верховного Суду 
Представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що факт протиправної поведінки суддів апеляційного суду вже встановлено постановою Верховного Суду від 28 січня 2026 року у справі № 389/4340/24, а тому має преюдиційне значення і доказуванню не підлягає.
Суд відхиляє цей довід з таких підстав.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційне значення мають саме фактичні обставини, а не їх правова кваліфікація та не правові висновки суду. У постанові від 28 січня 2026 року Верховний Суд встановив фактичну обставину — наявність у матеріалах справи № 389/4340/24 копії довіреності представника — і на цій підставі дійшов правового висновку про необґрунтованість повернення апеляційної скарги. Питання наявності у діях суддів складу цивільного правопорушення предметом розгляду суду касаційної інстанції не було.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2026 року у справі № 461/6891/24, сама по собі констатація судом вищої інстанції факту неналежного розгляду заяви чи скасування рішення суду не може слугувати безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки за таких обставин права особи поновлюються у порядку, передбаченому процесуальним законом.

Щодо наявності моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку
Ключовим аргументом позивача є те, що внаслідок помилково повернутої апеляційної скарги та відкриття виконавчих проваджень вона зазнала душевних страждань, приниження честі й гідності через набуття статусу боржника та арешт коштів.
Суд відхиляє ці доводи з огляду на таке.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У постанові від 18 лютого 2026 року у справі № 461/6891/24 Верховний Суд наголосив, що для застосування деліктної відповідальності позивач повинен у повному обсязі довести наявність моральної шкоди, зокрема глибину фізичних та душевних страждань, погіршення стану здоров`я, зміну життєвих зв`язків, а також причинний зв`язок між протиправним діянням та заподіяною шкодою.
Позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження характеру, глибини і тривалості своїх моральних страждань: медичних документів про погіршення стану здоров`я, висновку психолога, доказів настання вимушених змін у її життєвих і суспільних зв`язках чи інших об`єктивних даних. Наявні у справі докази — копії судових рішень, постанов державного виконавця та роздруківки з Автоматизованої системи виконавчого провадження — підтверджують лише перебіг процесуальних і виконавчих процедур, не є достатніми для доведення факту заподіяння позивачці моральних страждань, не свідчать про їх глибину, ані про співмірність із заявленою сумою відшкодування у розмірі 100 000 грн. Обґрунтування розміру цієї суми позовна заява не містить.
Окремої уваги потребує послідовність подій, встановлена судом.
Виконавчі листи у справі № 389/4340/24 видано 05 грудня 2025 року. Постанову, якою скасовано ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року, Верховний Суд ухвалив 28 січня 2026 року. Натомість виконавчі провадження № 80168159 та № 80168385 відкрито 04 та 05 лютого 2026 року, а постанову про арешт коштів винесено 06 лютого 2026 року, тобто вже після скасування судом касаційної інстанції того процесуального акта, з яким закон пов`язував набрання рішенням суду законної сили.
Отже, ті наслідки, з якими позивач пов`язує свої моральні страждання, — відкриття виконавчих проваджень, набуття статусу боржника та арешт коштів — настали не безпосередньо внаслідок процесуальних дій суддів, а внаслідок дій органу державної виконавчої служби, вчинених у період, коли підстава для примусового виконання судового рішення вже була відсутня.
Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця мають самостійний механізм оскарження, передбачений статтею 447 ЦПК України та статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач цим механізмом не скористалася, як і не зверталася до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, у порядку статті 432 ЦПК України. Вимог до органів державної виконавчої служби у цій справі не заявлено.
За таких обставин прямий причинний зв`язок між процесуальними діями суддів та тими наслідками, які позивач визначає джерелом своїх страждань, відсутній.
Суд також бере до уваги, що за результатами нового апеляційного розгляду справи № 389/4340/24 постановою Кропивницького апеляційного суду від 04 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Знам`янського міськрайонного суду від 04 вересня 2025 року — без змін; ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2026 року у відкритті касаційного провадження відмовлено. Матеріально-правовий обов`язок позивачки зі сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги підтверджений остаточним судовим рішенням, а тимчасова процесуальна затримка апеляційного перегляду не вплинула ні на існування цього обов`язку, ні на його обсяг. За таких обставин доводи про завдання моральної шкоди внаслідок набуття статусу боржника не знаходять підтвердження.
Таким чином, позивач не довела ані наявності моральної шкоди, ані прямого причинного зв`язку між процесуальними діями суддів і стверджуваними стражданнями. Відсутність обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Щодо посилань позивача на норми Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод
У позовній заяві та відповіді на відзив представник позивача обґрунтовує вимоги посиланнями на статтю 56 Конституції України, статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Першого протоколу до неї та практику Європейського суду з прав людини.
Оцінюючи ці доводи, суд виходить з таких міркувань.
Статтею 56 Конституції України дійсно гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Однак зазначена норма Конституції не гарантує автоматичного чи безумовного задоволення позову лише за фактом скасування процесуального рішення суду; реалізація цього конституційного права здійснюється через норми цивільного законодавства (статті 1173, 1174, 1176 ЦК України), що вимагає від позивача доведення наявності всіх елементів складу цивільного правопорушення за правилами ЦПК України.
Доводи позивача про те, що скасування Верховним Судом ухвали Кропивницького апеляційного суду свідчить про порушення права позивачки на справедливий суд у розумінні статті 6 Конвенції, яке вимагає грошової сатисфакції, суд відхиляє.
Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
Крім того, відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Порушення норм процесуального права, констатоване судом касаційної інстанції, належить до категорії таких, що усуваються в порядку інстанційного перегляду, і воно було усунуте. Тобто механізм, гарантований статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), був належним чином реалізований шляхом скасування Верховним Судом ухвали апеляційного суду і передачі справи для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. Таким чином, процесуальна помилка була усунута в межах передбаченої законом процедури перегляду, що є адекватним і достатнім засобом захисту.
Суд також відхиляє посилання представника позивача на рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» щодо порушення принципу «належного урядування». У зазначеному рішенні ЄСПЛ вказував, що державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, і що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу. Проте, цей прецедент стосується дій органів публічної адміністрації (органів місцевого самоврядування при виділенні землі) і не може застосовуватися до суддів, які здійснюють правосуддя. Суди не приймають «управлінських» рішень, а процедурні помилки під час розгляду справ виправляються виключно судами вищих інстанцій.
Крім того, посилання позивача на рішення ЄСПЛ у справах «Довженко проти України», «Волохи проти України» та «Юрій Миколайович Іванов проти України» щодо обов`язковості грошового відшкодування є безпідставними. У наведених справах ЄСПЛ констатував порушення фундаментальних прав людини за суттєво інших обставин: через ненадання юридичної допомоги при засудженні особи до довічного позбавлення волі («Довженко проти України»), через незаконне, тривале та свавільне втручання правоохоронних органів у таємницю кореспонденції заявників у межах кримінального провадження («Волохи проти України»), а також через роками невиконані остаточні судові рішення («Юрій Миколайович Іванов проти України»). Обставини вказаних справ не є тотожними чи подібними до обставин цієї справи, де мала місце лише процесуальна затримка (близько трьох місяців) у відкритті апеляційного провадження у цивільній справі про стягнення комунального боргу, яку було ефективно усунуто в межах національного механізму процесуального контролю вищою судовою інстанцією. Більше того, наслідки такої затримки для позивача у цій справі істотно відрізняються від наслідків у наведених рішеннях ЄСПЛ, оскільки вони не призвели до незворотного чи свавільного втручання у її основоположні права, не завдали непоправної шкоди її життю чи свободі, а лише тимчасово відстрочили остаточне вирішення майнового спору про стягнення боргу, який існував об`єктивно.
Доводи про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції суд відхиляє з наведених вище підстав. Втручання у майнові права позивачки ґрунтувалося на судовому рішенні про стягнення заборгованості, яке за результатами апеляційного перегляду залишено без змін, а доказів настання для неї незворотних майнових наслідків суду не надано. 

Щодо розподілу судових витрат
Порядок та підстави розподілу судових витрат визначені у главі 8 ЦПК України. Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові — покладаються на позивача.
Згідно з пунктом 11 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, судовий збір не справляється. Відтак позивачка звільнена від сплати судового збору за подання цього позову, судовий збір нею не сплачувався, а тому питання про його розподіл судом не вирішується.
Відповідно до частини сьомої статті 141 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Оскільки відповідачами не заявлено до відшкодування жодних судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, підстав для вирішення питання про їх компенсацію за рахунок держави немає.
Керуючись статтями 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, Кропивницького апеляційного суду, Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області про стягнення з Державного бюджету України моральної шкоди — відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 23 липня 2026 року.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: Держава Україна в особі:
Головного управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області, місцезнаходження: 25022, Кіровоградська область, м. Кропивницький, проспект Винниченка, 1-а, код ЄДРПОУ 37918230,
Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, місцезнаходження: 25006, Кіровоградська область, м. Кропивницький, вулиця Велика Перспективна, 40, код ЄДРПОУ 26241445,
Кропивницького апеляційного суду, місцезнаходження: 25008, Кіровоградська область, м. Кропивницький, проспект Європейський, 2, код ЄДРПОУ 42265404,
Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області, місцезнаходження: 27406, Кіровоградська область, м. Знам`янка, вулиця Героїв Азову, 30, код ЄДРПОУ 02896880.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:
Суддя Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області Український Віталій Валентинович, місцезнаходження: 27406, Кіровоградська область, м. Знам`янка, вулиця Героїв Азову, 30.
Суддя Кропивницького апеляційного суду Дуковський Олександр Леонтійович, місцезнаходження: 25008, Кіровоградська область, м. Кропивницький, проспект Європейський, 2.
Суддя Кропивницького апеляційного суду Єгорова Світлана Миколаївна, місцезнаходження: 25008, Кіровоградська область, м. Кропивницький, проспект Європейський, 2.
Суддя Кропивницького апеляційного суду Письменний Олексій Анатолійович, місцезнаходження: 25008, Кіровоградська область, м. Кропивницький, проспект Європейський, 2.

Суддя        В.В. Орловський