| | Справа №760/1270/20 2/760/9023/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 серпня 2026 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі
головуючої судді Усатової І.А.,
при секретарі  Омельяненко С.В.
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом заступник прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди в порядку регресу, суд, -
В С Т А Н О В И В:
У січні 2020 року заступник прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди в порядку регресу.
Позовна заява мотивована тим, що, опрацюванням інформації, розміщеної у Єдиному реєстрі судових рішень, з`ясовано, що рішенням Волинського Окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі № 803/497/18 визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків Державного секретаря Директора департаменту персоналу Міністерства юстиції України ОСОБА_1 від 23 лютого 2018 року № 797/К про звільнення, яким ОСОБА_2 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області. Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області з 26 лютого 2018 року та стягнуто із Головного територіального управління юстиції у Волинській області на користь ОСОБА_2 154 507,60 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Оскільки звільнення ОСОБА_2 здійснено з порушенням закону, то на ОСОБА_1 як на особу, за наказом якої проведено звільнення, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Головному територіальному управлінню юстиції у Волинській області.
Підставою для подання позову прокурором стало нездійснення захисту Міністерством юстиції України та Головним територіальним управлінням юстиції у Волинській області майнових прав та інтересів держави, тобто пасивна поведінка вказаних органів, у зв`язку з чим представництво інтересів держави в суді здійснює прокурор.
З урахуванням зазначеного, прокурор просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного територіального управління юстиції у Волинській області майнову шкоду в порядку регресу у розмірі 154 507,60 грн.
17.01.2020 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу передано судді Букіній О.М.
Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2020 року відкрито спрощене провадження у справі.
30.06.2026 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшли заперечення, в яких просив залишити позов без розгляду, посилаючись на відсутність передбачених законом підстав для представництва прокурором інтересів держави. Зазначив, що Міністерство юстиції України та Головне територіальне управління юстиції у Волинській області як компетентні органи самостійно можуть здійснювати захист відповідних інтересів, а Міністерство листами від 22 липня 2019 року та 7 лютого 2020 року повідомляло прокуратуру про відсутність підстав для стягнення коштів із ОСОБА_1 .
Також представник Мін`юсту зазначив, що у провадженні суду перебувала справа № 760/18697/19 між тими самими сторонами, щодо того самого предмета та з тих самих підстав, а ухвалою суду від 10 червня 2020 року відповідний позов було залишено без розгляду у зв`язку з відсутністю підстав для представництва прокурором інтересів держави.
Крім того, представник Міністерства послався на те, що ОСОБА_1 при виданні наказу від 23 лютого 2018 року № 797/к діяла як посадова особа від імені Міністерства юстиції України, у зв`язку з чим, на його думку, між Міністерством та відповідачем відсутній предмет спору. Послався також на положення статті 80 Закону України «Про державну службу» щодо суб`єкта, якому належить право зворотної вимоги, та статті 136 КЗпП України щодо порядку стягнення матеріальної шкоди з керівників.
З огляду на викладене представник Міністерства юстиції України просив залишити позов без розгляду у зв`язку з відсутністю підстав для представництва прокурором інтересів держави, а також закрити провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, посилаючись на відсутність предмета спору між Міністерством та ОСОБА_1 
14.07.2020 до Солом`янського районного суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі.
14.07.2020 до Солом`янського районного суду міста Києва від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та відсутність правових підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави.
Зазначала, що прокурором не доведено наявності передбачених статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» підстав для представництва інтересів держави, зокрема того, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює їх захист. У зв`язку з цим просила залишити позов без розгляду.
Крім того, відповідач посилалася на те, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з проходженням нею державної служби, а тому підлягають регулюванню спеціальними нормами Закону України «Про державну службу». Зазначала, що відповідно до статті 80 цього Закону матеріальна відповідальність державного службовця у порядку регресу можлива, зокрема, за умисно заподіяну протиправними діями або бездіяльністю шкоду.
Посилалася на відсутність судового рішення, яким було б встановлено заподіяння нею шкоди державі умисними та протиправними діями або бездіяльністю. Також зазначала, що у справі № 803/497/18 вона не була залучена до участі у справі, а тому не мала можливості надавати свої заперечення щодо правомірності виданого нею наказу.
Вказувала, що при виданні наказу Міністерства юстиції України від 23 лютого 2018 року № 797/к «Про звільнення» діяла як в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України, тобто від імені Міністерства, а тому між нею та Міністерством юстиції України відсутній предмет спору.
Також відповідач зазначала, що звільнення ОСОБА_2 було здійснено на підставі його заяви про звільнення, а Міністерство юстиції України, відповідаючи на звернення прокуратури, повідомляло про відсутність встановленої судовим рішенням незаконності дій ОСОБА_1 та підстав для стягнення з неї коштів.
Посилаючись на наведене, відповідач просила залишити позовну заяву заступника прокурора Волинської області без розгляду, а також просила розглядати справу в судовому засіданні з повідомленням сторін.
27.07.2020 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла відповідь на відзив від позивача. 
У відповіді на відзив заступник прокурора Волинської області заперечував проти доводів відповідача та зазначав, що прокурором належним чином обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави у цій справі.
Вказував, що прокуратура Волинської області листом від 27 червня 2019 року повідомила Міністерство юстиції України про виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі № 803/497/18 у частині виплати ОСОБА_2 106 966,80 грн та роз`яснила положення законодавства щодо можливості звернення з регресною вимогою. Однак Міністерство юстиції України, на думку прокурора, не вжило відповідних заходів, пославшись на відсутність судового рішення про незаконність дій ОСОБА_1 .
Посилаючись на положення Бюджетного кодексу України, Закону України «Про прокуратуру», КЗпП України та практику Верховного Суду, прокурор зазначав про наявність порушення інтересів держави та підстав для здійснення ним представництва таких інтересів у суді.
Також прокурор посилався на правові висновки Верховного Суду щодо бездіяльності компетентного органу та зазначав, що Міністерство юстиції України було обізнане про можливе порушення інтересів держави, однак у розумний строк не звернулося до суду з відповідним позовом.
Щодо належного позивача прокурор зазначав, що відповідно до частини четвертої статті 136 КЗпП України стягнення матеріальної шкоди з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників здійснюється за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. При цьому ОСОБА_1 , за твердженням прокурора, на час виникнення спірних правовідносин не була керівником Міністерства юстиції України, а діяла як виконувач обов`язків Державного секретаря та директор Департаменту персоналу Міністерства, у зв`язку з чим позов пред`явлено в інтересах Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Волинській області.
Заперечуючи доводи відповідача щодо незастосування до спірних правовідносин норм КЗпП України, прокурор зазначав, що право на регрес передбачене як Законом України «Про державну службу», так і трудовим законодавством. Посилався на положення статей 130, 134, 136 КЗпП України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14, відповідно до яких службова особа, за наказом якої працівника звільнено з порушенням закону, зобов`язана відшкодувати установі шкоду, заподіяну виплатою працівнику часу вимушеного прогулу.
Крім того, прокурор заперечував проти доводів відповідача щодо необхідності розгляду справи за правилами адміністративного судочинства, посилаючись на постанову Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 161/6047/16-ц та зазначаючи, що спори щодо відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку з оплатою звільненому працівнику часу вимушеного прогулу, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Посилаючись на наведене, прокурор вважав доводи відповідача безпідставними, а позовні вимоги - обґрунтованими, та зазначав, що надав належні й допустимі докази на підтвердження заявлених вимог.
04.08.2020 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшли заперечення на відповідь на відзив.
У запереченнях на відповідь на відзив відповідач ОСОБА_1 не погодилася з доводами заступника прокурора Волинської області та просила залишити позов без розгляду.
Зазначала, що прокурором не доведено наявності передбачених статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» підстав для представництва інтересів держави, оскільки не підтверджено неналежного здійснення або нездійснення Міністерством юстиції України захисту інтересів держави. Посилалася на те, що прокурор має субсидіарну роль та може звертатися до суду лише за наявності визначених законом виключних підстав.
Також відповідач заперечувала проти посилань прокурора на постанову Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 161/6047/16-ц, зазначаючи, що наведені у ній правовідносини не є тотожними спірним та не враховують спеціального регулювання матеріальної відповідальності державних службовців Законом України «Про державну службу».
Посилаючись на положення статей 3, 5, 80 Закону України «Про державну службу», відповідач зазначала, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми спеціального законодавства. Вказувала, що частина третя статті 80 цього Закону передбачає матеріальну відповідальність державного службовця лише за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.
Зазначала, що жодним судовим рішенням не встановлено заподіяння нею шкоди державі умисними та протиправними діями або бездіяльністю, а тому заперечувала проти доводів прокурора про можливість настання відповідальності незалежно від форми вини. Також звертала увагу на посилання прокурора на частину четверту статті 80 Закону України «Про державну службу», зазначаючи, що відповідна норма відсутня.
Крім того, відповідач заперечувала проти посилання прокурора на преюдиційність обставин, встановлених у справі № 803/497/18, оскільки вона не була учасником зазначеної справи та не мала можливості надати свої заперечення щодо позовних вимог.
Вказувала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу та матеріальна шкода, завдана умисними протиправними діями або бездіяльністю, не є тотожними поняттями. Зазначала, що при виданні наказу Міністерства юстиції України від 23 лютого 2018 року № 797/к «Про звільнення» діяла як в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України та від імені Міністерства.
Також посилалася на те, що Міністерство юстиції України у відповідях на звернення прокуратури зазначало про відсутність судового рішення, яким встановлено незаконність дій ОСОБА_1 , та відсутність підстав для стягнення з неї коштів у порядку регресу.
Відповідач зазначала, що звільнення ОСОБА_2 здійснювалося на підставі його заяви про звільнення, а тому, на її думку, прокурором не доведено умисності та протиправності її дій.
Посилаючись на наведене, відповідач просила залишити позовну заяву заступника прокурора Волинської області без розгляду, а також підтримала раніше заявлене клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.09.2020 у задоволенні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін було відмовлено.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.09.2020 позовну заяву заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди в порядку регресу залишено без розгляду. 
Постановою Київського апеляційного суду від 02.12.2020 апеляційну скаргу заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України задоволено.
Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 07.09.2020 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
18.12.2020 протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду, цивільну справу передано судді Букіній О.М.
Постановою Верховного Суду від 04.11.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 02.12.2020 залишено без змін. 
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29.07.2022 у задоволенні клопотань ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29.07.2022 клопотання ОСОБА_1 про закриття провадження у справі задоволено.
Провадження у цивільній справі за позовом заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди в порядку регресу закрито.
Роз`яснено позивачу його право на звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва з цим позовом у порядку адміністративного судочинства.
Постановою Київського апеляційного суду від 08.11.2022 апеляційну скаргу першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури Губчака О. В. залишено без задоволення, ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 29.07.2022 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 07.06.2023 касаційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури задоволено. 
Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 29.07.2022 та постанову Київського апеляційного суду від 08.11.2022 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
03.08.2023 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу передано судді Кушнір С.І.
Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 04.08.2023 прийнято до розгляду в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди в порядку регресу. 
10.10.2023 через підсистему «Електронний суд» від представника Мін`юсту надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 
20.10.2023 до Солом`янського районного суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, де зазначено, що посада директора Департаменту персоналу Міністерства юстиції України (керівник структурного підрозділу), яку відповідач обіймала в період спірних правовідносин, відноситься до категорії «Б» посад державної служби відповідно до пункту 2 частини другої статті 6 Закону № 889-VIII. Одночасно відповідач виконувала обов`язки Державного секретаря Міністерства категорії «А» посад державної служби (пункт 1 частини другої статті 6 Закону № 889- VI). Таким чином, на відповідача поширюється дія Закону № 889-VIII. 
Відповідач зазначила, що жодним судовим рішенням не встановлено заподіяння нею шкоди Державі, тим більше умисними та протиправними діями або бездіяльністю.
Вказала, що наказ від 23.02.2018 №797/к «Про звільнення ОСОБА_2 », даний наказ винесений нею, як в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України, на підставі заяви позивача про звільнення за власним бажанням відповідно до частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу» у день досягнення взаємної домовленості. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 у справі №803/497/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.11.2018, позов ОСОБА_2 до Мін?юсту та Головного територіального управління юстиції у Волинській області задоволено, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Мін?юсту від 23.02.2018 №797/к «Про звільнення» та поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Разом з тим, вищевказаними рішеннями протиправними дії відповідача чи бездіяльність, під час виконання обов?язків державного секретаря та підписання наказу про звільнення ОСОБА_2 , не визнавались.
Також відповідач зазначила, що при виданні наказу «Про звільнення» від 23.02.2018 №797/к, вона діяла від імені Мін?юсту, а отже між нею та Міністерством юстиції України і Головним територіальним управлінням юстиції у Волинській області Міністерства юстиції України відсутній предмет спору.
У зв`язку з вищевикладеним, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
20.10.2023 до Солом`янського районного суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 
24.10.2023 від представника Міністерства юстиції України до суду надійшли заперечення на позов, де зазначено, що жодним судовим рішенням не визнавались протиправними дії чи бездіяльність державного службовця ОСОБА_1 , то вважає, що позов прокуратури Волинської області пред`явлено безпідставно та без належного обґрунтування. Крім того, зазначений позов, подано прокуратурою не як до виконуючого обов?язки державного секретаря Мін?юсту, директора Департаменту персоналу Міністерства юстиції України ОСОБА_1, а як до фізичної особи. Водночас, в даній справі відповідач є державним службовцем, яка діє від імені державного органу та діяльність якого відноситься до публічної служби, відповідно оцінка діям має надаватися відповідно до вимог спеціального закону. З огляду на пряму вказівку спеціальної норми частини третьої статті 80 Закону України «Про державну службу» на наявність умислу у заподіянні матеріальної шкоди державним службовцем, посилання заступника прокурора стосовно того, що «відповідальність настає незалежно від форми вини» не відповідає дійсності та спростовується відповідною нормою Закону України «Про державну службу». Крім того, поняття «середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв?язку з поновленням працівника на роботі» та «матеріальна шкода, завдана протиправними умисними діями або бездіяльністю» не є тотожними. 
Представник Міністерства юстиції України звертає увагу суду, що у своїй позовній заяві заступник прокурора посилається на норми Кодексу законів про працю України, як на підставу виникнення обов?язку у службової особи відшкодувати шкоду за незаконне звільнення працівника, тощо. Проте, такі норми не є релевантними для спірних правовідносин, оскільки регулюються спеціальним законом - Законом України «Про державну службу», який передбачає застосування зворотної вимоги (регресу) до державного службовця у вигляді матеріальної відповідальності тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю. У свою чергу, відсутня умисна заподіяна шкода чи вина спричинена діями/бездіяльністю, чи фактом вчинення протиправних дій службовою особою - ОСОБА_1 . 
З огляду на вищезазначене, Міністерство юстиції України заперечує та вважає необґрунтованими твердження прокуратури щодо наявності підстав для стягнення коштів з ОСОБА_1 в порядку регресу, просить відмовити у задоволенні позову. 
02.11.2023 через систему «Електронний суд» та 03.11.2023 засобами поштового зв`язку Укрпошта до суду від позивача надійшли відповіді на відзив Міністерства юстиції України, де зазначено, що доводи, викладені у запереченні Міністерства юстиції України, вважає необґрунтованими з огляду на наступне. 
Опрацюванням інформації, розміщеної у Єдиному реєстрі судових рішень прокуратурою встановлено наявність рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 у справі №803/497/18, яким задоволено позовну заяву ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказів про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 у справі №803/497/18 визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків Державного секретаря, директора Департаменту персоналу Міністерства юстиції України ОСОБА_1 від 23.02.2018 №797/к про звільнення ОСОБА_2 , визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 26.02.2018 № 174/3-к, яким оголошено наказ Міністерства юстиції України від 23.02.2018 №797/К про звільнення ОСОБА_2 , поновлено останнього на посаді начальника ГТУЮ у Волинській області з 26.02.2018 та стягнуто з управління на користь позивача 154507,6 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.11.2018 рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 у справі №803/497/18 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №803/497/18 рішення судів першої та апеляційної інстанції змінено в частині дати поновлення на роботі, в іншій частині судові рішення залишені без змін, а також поновлено виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21.06.2018 про поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 154507,6 гривень.
Вказано, що з повідомлення Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області від 19.04.2019 встановлено, що 18.04.2019 Управлінням здійснено безспірне списання з Головного територіального управління юстиції у Волинській області 106966,8 грн на користь ОСОБА_2 на виконання виконавчого листа Волинського окружного адміністративного суду від 22.12.2018 № 10662018, виданого у справі № 803/497/18.
Пояснено, що таким чином, не підлягає доказуванню та обставина, що ОСОБА_2 наказом виконувача обов`язків Державного секретаря, директора Департаменту персоналу Міністерства юстиції України ОСОБА_1 від 23.02.2018 №797/к звільнено незаконно, оскільки ця обставина встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили.
За таких обставин, доводи представника Мін`юсту про те, що жодним судовим рішенням не визнавалися дії ОСОБА_1 чи бездіяльність протиправними є помилковими та спростовуються наявністю судового рішення, яке набрало законної сили, яким визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків Державного секретаря, директора Департаменту персоналу Міністерства юстиції України ОСОБА_1 від 23.02.2018 №797/к про звільнення ОСОБА_2 . 
Також зазначено, що позиція представника Мін`юсту з приводу того, що ОСОБА_1 діяла від імені Мін`юсту, а отже між відповідачем та Міністерством юстиції України відсутній предмет спору є не державницькою, оскільки саме через неправомірні дії ОСОБА_1 , яка займала відповідальну посаду і була наділена повноваженнями приймати рішення про звільнення з роботи працівників, допущено порушення трудових прав ОСОБА_2 , а саме вимог КЗпП України та Закону України «Про державну службу» під час звільнення останнього. Так, приймаючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та визнаючи протиправним і скасовуючи наказ про звільнення, підписаний ОСОБА_1 , судом зазначено, що заява про звільнення позивача із займаної посади за угодою сторін не містить ні дати її написання, ні волевиявлення (пропозиції) позивача на визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати. Таким чином, незнання ОСОБА_1 основоположних вимог законодавства, яке регулює звільнення працівників, Головним територіальним управлінням юстиції у Волинській області, ОСОБА_2 виплачено кошти середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 154507,6 гривень. При цьому, Головне територіальне управління юстиції у Волинській області є державною установою, яка фінансується за рахунок коштів державного бюджету. У свою чергу, виплата поновленому працівнику коштів за час вимученого прогулу, який не виконував трудових обов`язків, є шкодою (збитками), завданими держаній установі, внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 , які могли б бути використані на корисні цілі. 
02.11.2023 через підсистему «Електронний суд» та 03.11.2023 засобами поштового зв`язку Укрпошта до суду від позивача надійшли відповіді на відзив ОСОБА_1 , де зазначено, що доводи ОСОБА_1 про те, що жодним судовим рішенням не визнавалися її дії чи бездіяльність протиправними є помилковими та спростовуються наявністю судового рішення (справа №803/497/18), яке набрало законної сили, яким визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків Державного секретаря, директора Департаменту персоналу Міністерства юстиції України ОСОБА_1 від 23.02.2018 №797/к про звільнення ОСОБА_2 . Доводи ОСОБА_1 про те, що відсутність умислу в її діях при прийнятті в подальшому скасованого судом наказу про звільнення, виключає будь-яку відповідальність повністю спростовуються висновками, викладеними Верховним Судом у від 11.04.2018 у справі 161/6047/16-ц. 
У спірних правовідносинах ОСОБА_1 виступає не просто як державний службовець, діями якого заподіяно шкоду - деліктний вид відповідальності, а посадовою особою, винною у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, де відповідальність за покриття шкоди у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи настає незалежно від форми вини й у повному розмірі виплаченого установою заробітку.
15.11.2023 через підсистему «Електронний суд» від представника Міністерства юстиції України надійшли заперечення на відповідь на відзив, де зазначено, що практично вся відповідь на відзив заступника керівника обласної прокуратури зводиться до його оціночних суджень та суб`єктивних висновків, при повній відсутності інших належних доказів. Крім того, фактично весь зміст відповіді на відзив дублюється зі змістом позовної заяви, при цьому у відзиві Міністерства юстиції України було спростовано всі аргументи наведені позивачем та зазначено ґрунтовні підстави для відмови у задоволенні позову. 
15.11.2023 до суду від ОСОБА_1 надійшли заперечення на відповідь на відзив, де зазначено, що позивач однобічно викладає своє бачення закону, наводить свої суб`єктивні думки та робить передчасні та необґрунтовані висновки, що не відповідають обставинам справи. У відповіді на відзив заступник керівника обласної Волинської обласної прокуратури посилається на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №161/6047/16-ц. Проте посилання позивача на висновки вищевказаної постанови Верховного Суду є помилковими та безпідставними, оскільки зазначена постанова не містить правового висновку щодо застосування норм матеріального права, зокрема статей 80-83 глави 3 «Матеріальна відповідальність державних службовців» Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, а містить посилання виключно на пункт 8 частини першої статті 134 та 237 Кодексу законів про працю України. 
Крім того позивач дійшов до помилкового висновку, що керівники установ та організацій є державними службовцями, що суперечить положенням частин другої та третьої статті 3 Закону № 889-VIII. Відповідно до пункту другого частини другої статті 3 Закону №889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців міністерств та інших центральних органів виконавчої влади. При цьому згідно із пунктом п`ятнадцятим частини третьої статті 3 Закону № 889-VIII дія цього Закону не поширюється на працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб?єктів господарювання державної форми власності. 
Відповідач зазначила, що твердження позивача є необґрунтованими та не заслуговують на увагу. 
У зв`язку з вищевикладеним, просить відмовити у задоволенні позову. 
27.11.2023 до суду від позивача надійшли заперечення на заперечення відповідача ОСОБА_1 на відповідь на відзив прокуратури, де зазначено, що доводи сторін про те, що під час розгляду справи про поновлення ОСОБА_2 дії ОСОБА_1 незаконними не визнавалися, а тому позов поданий без належного обґрунтування, не ґрунтуються на матеріалах справи, адже саме наказ про звільнення ОСОБА_2 за підписом ОСОБА_1 визнаний судом незаконним з підстав порушення вимог ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу». Більше того, ОСОБА_1 підписано наказ про звільнення, у якому не узгоджена календарна дата припинення державної служби позивачем, вона там не зазначена. При цьому, позовна вимога про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди в порядку регресу, внаслідок незаконного звільнення працівника не пов?язана з проходженням публічної служби та правовідносинами між роботодавцем та працівником. Зокрема, у даній справі, предметом позову є відшкодування шкоди в порядку регресу без необхідності надання оцінки та встановлення неправомірності дій посадової особи (відповідача), відповідними діями якої така шкода завдана, оскільки неправомірність дій відповідача встановлена рішеннями судів про незаконність звільнення ОСОБА_3 із публічної служби та додаткового правового аналізу не потребує.
У зв`язку з вищевикладеним, просить задовольнити позов. 
15.12.2023 до суду від відповідача надійшли заперечення на заперечення, де зазначено, що у своїх запереченнях заступник керівника Волинської обласної прокуратури посилається на висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 12.07.2023 у справі № 663/1169/20 та від 22.01.2021 у справі № 332/832/18. Проте посилання позивача на висновки вищевказаних постанов Верховного Суду є помилковими та недоречними, оскільки зазначені постанови не містить правового висновку щодо застосування норм матеріального права, зокрема статей 80-83 глави 3 «Матеріальна відповідальність державних службовців» Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, а містить посилання виключно на пункт 8 частини першої статті 134 та 237 Кодексу законів про працю України.
У зв`язку з вищевикладеним, просить відмовити у задоволенні позову. 
19.04.2024 протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу передано судді Усатовій І.А.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 12.07.2024 у задоволенні клопотання представника Міністерства юстиції України про розгляд в порядку загального позовного провадження цивільної справи за позовом заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у волинській області до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу - відмовлено. Продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.
Враховуючи, що перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 5 вересня 2022 року № 1519/2-5034/11 (№ 61-175сво21) порядок ухвалення судового рішення та його проголошення залежить від того, чи судове засідання, яким завершений розгляд справи, відбулось у присутності учасників справи, чи за їхньої відсутності; повне судове рішення було складено чи складання повного судового рішення було відкладено.
У разі розгляду судом справи без виклику учасників справи або учасники справи в судове засідання не з`явились, ухвалення рішення відбувається у такому самому порядку, проте з урахуванням певних винятків: а) рішення не проголошується; б) датою ухвалення рішення є дата складання повного судового рішення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання таке судове засідання не проводиться. У цьому випадку судове рішення не проголошується (частина четверта статті 268 ЦПК України) і датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення (друге речення частини п`ятої статті 268 ЦПК України).
З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.
Відтак, суд зазначає датою виготовлення рішення дату складання повного його тексту, незважаючи на те, що вона відмінна від дати судового засідання, на яку було призначено розгляд справи.
Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, приходить до наступного висновку. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», рішення Конституційного Суду України № 3-рп/99 від 08.04.1999 з метою представництва інтересів держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою) у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
У постанові Верховного Суду у справі № 910/11919/17 від 17.10.2018 зазначено, що існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) Європейський суд з прав людини висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».
Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № З-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. З мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.
З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у постановах 13.03.2018 у справі № 911/620/17, від 13.11.2018 у справі № 910/2989/18.
До інтересів держави безпосередньо належить дотримання сторонами бюджетних правовідносин, раціональне використання бюджетних коштів, виконання економічних програм щодо розвитку освітньої сфери та забезпечення економічної стабільності загалом.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Аналіз положень ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України, у взаємозв`язку зі змістом ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави вважати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:
- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження;
- у разі відсутності такого органу.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (п.п. 77-81) бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
З огляду на наведені положення закону та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, під час вирішення питання щодо наявності у прокурора підстав для представництва інтересів держави суд має встановити, зокрема, чи був компетентний орган обізнаний або повинен був бути обізнаний про порушення інтересів держави, чи мав повноваження для їх захисту та чи вжив відповідних заходів у розумний строк після того, як йому стало відомо про таке порушення.
У цій справі прокурор обґрунтував підстави для представництва інтересів держави тим, що Міністерство юстиції України та Головне територіальне управління юстиції у Волинській області, на користь якого заявлено вимогу про відшкодування шкоди, самостійно не вжили заходів щодо стягнення з ОСОБА_1 коштів, виплачених ОСОБА_2 у зв`язку з незаконним звільненням, незважаючи на те, що відповідні обставини були встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Отже, для встановлення наявності підстав для представництва прокурора у цій справі необхідно оцінити, чи вчинили зазначені органи після того, як їм стало відомо про порушення інтересів держави та понесення відповідних витрат, будь-які дії, спрямовані на захист майнових інтересів держави, а також чи зверталися вони самостійно до суду з відповідними вимогами.
Як убачається з матеріалів справи, прокуратура Волинської області листом від 27 червня 2019 року повідомила Міністерство юстиції України про виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі № 803/497/18 у частині виплати ОСОБА_2 106 966,80 грн та роз`яснила положення законодавства щодо можливості звернення з регресною вимогою. У відповідь Міністерство юстиції України листами від 22 липня 2019 року та 7 лютого 2020 року повідомило про відсутність підстав для стягнення коштів із ОСОБА_1 , посилаючись, зокрема, на відсутність судового рішення, яким встановлено незаконність її дій. Водночас самостійно до суду з вимогою про відшкодування відповідної шкоди Міністерство юстиції України та Головне територіальне управління юстиції у Волинській області не зверталися.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі № 803/497/18 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 23 лютого 2018 року № 797/К «Про звільнення», яким ОСОБА_2 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 26 лютого 2018 року № 174/3-к «Про звільнення ОСОБА_2 », яким оголошено наказ Міністерства юстиції України від 23 лютого 2018 року № 797/К «Про звільнення».
Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області з 26 лютого 2018 року.
Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Волинській області на користь  ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 154 507,60 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Волинській області залишено без задоволення, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року касаційні скарги Головного територіального управління юстиції у Волинській області та Міністерства юстиції України залишено без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року змінено шляхом зазначення в резолютивній частині дати поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області з 27 лютого 2018 року, в іншій частині - залишено без змін.
Поновлено виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року, зупинених ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2018 року, з урахуванням постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року.
Звертаючись до суду з цим позовом, заступник прокурора Волинської області просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного територіального управління юстиції у Волинській області майнову шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі пункту 8 статті 134 та статті 237 КЗпП України.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.
Убачається, що у даній справі, позов пред`явлено з огляду на те, що на підставі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі № 803/497/18 ОСОБА_2 відшкодовано середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 154 507,60 грн у зв`язку з його незаконним звільненням за наказом в. о. Державного секретаря Міністерства юстиції України ОСОБА_1 від 23 лютого 2018 року № 797/К.
Право позивача на відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням ОСОБА_2 із займаної посади, закріплено у статтях 134 та 237 КЗпП України.
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.
Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.
Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.
Отже, трудове законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) наведено правовий висновок про те, що відшкодування шкоди у порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.
Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір і які, зокрема, зазначені в резолютивній частині рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
У даній справі, не підлягає вирішенню питання правомірності дій відповідача ОСОБА_1 щодо звільнення ОСОБА_2 з публічної служби, оскільки незаконність такого звільнення вже встановлена вищезгаданим рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі № 803/497/18. Отже, предметом розгляду в цій справі є лише відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватноправових відносин.
Предметом спору в цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу, а неправомірність дій відповідача встановлена рішенням суду про незаконність звільнення ОСОБА_2 з публічної служби та додаткового правового аналізу не потребує.
Факт незаконного звільнення працівника встановлений судом й свідчить про вину особи, яка уповноважена на звільнення працівників.
Таким чином, відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення працівника, який у подальшому визнано незаконним та скасовано в судовому порядку, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
При цьому обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.
Зазначене спростовує посилання сторони відповідача про недоведеність вини останнього у завданні матеріальної шкоди позивачу, а також про те, що відповідальність за незаконне звільнення працівника несуть інші особи, які приймали участь у звільненні працівника, зокрема, виготовляли наказ про звільнення та погоджували його.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 663/1169/20.
Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вирішуючи питання про суму стягнення, суд враховує вимоги ст. ст. 182, 183 СК України.
Судом встановлені обставини, що дають змогу для задоволення позову.
Так, як встановлено судом, звільнення ОСОБА_2 відбулося із порушенням вимог закону на підставі наказу виконувача обов`язків Державного секретаря, директора Департаменту персоналу Міністерства юстиції України ОСОБА_1, тому саме відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення, має нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу.
При цьому, вбачається, що відповідно виписки по рахункам від 19.04.2019 Державною казначейською службою України списано з Головного територіального управління юстиції у Волинській області 106 966, 80 грн середнього заробітку на користь ОСОБА_2 на виконання виконавчого листа Волинського окружного адміністративного суду від 22.12.2018 №10662018.
Враховуючи, що суду надано докази на підтвердження перерахунку коштів ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням того, що фінансування Головного територіального управління юстиції у Волинській області здійснюється за рахунок бюджетних коштів, а сторона відповідача не спростувала надані докази, суд вважає, що позивачем доведено факт заподіяння шкоди незаконним звільненням працівника. 
Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає розмір шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника в сумі 106 966, 80 грн.
Доводи, викладені у відзиві відносно того, що при вирішенні питання про стягнення шкоди, спричиненої державному бюджету в порядку регресу, до участі у справі мають бути залучені у якості співвідповідачів всі особи, які приймали участь у процедурі звільнення ОСОБА_2 для вирішення питання про стягнення з них шкоди пропорційно до ступеню вини кожного з них, а позивачем не залучено всіх належних відповідачів у даній справі, що в свою чергу має наслідком ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову суд відхиляє з огляду на наступне.
Обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.
Указане спростовує посилання відповідача про те, що відповідальність за незаконне звільнення працівників несуть інші особи, які приймали участь у звільненні працівників, зокрема виготовляли накази про звільнення та погоджували їх.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18 (провадження № 61-3858св19).
З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню.
З урахуванням задоволення позову та на підставі статті 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 2 102,00 грн.
Керуючись статтями 134, 237 КЗпП України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», постановою Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Головного територіального управління юстиції у Волинській області (код ЄДРПОУ 34827061, адреса: м. Луцьк, вул. Володимирська, 1) матеріальну шкоду в порядку регресу в розмірі.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь прокуратури Волинської області (р/р НОМЕР_2 , МФО 820172, ЄДРПОУ 02909915. адреса: м. Луцьк, вул. Винниченка, 15) суму сплаченого судового збору у розмірі 2 102, 00 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя        І.А. Усатова