ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 686/20818/19
провадження № 51-1480км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 13 жовтня 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 
2026 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017240010006760, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України(далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 жовтня 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого 
ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо: початку строку відбування покарання; скасування арешту майна; речових доказів.
Ухвалено задовольнити частково цивільний позов ОСОБА_9 , стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 150 000 грн відшкодування моральної шкоди та 106 864, 45 грн відшкодування матеріальної шкоди.
Також, ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь державного бюджету процесуальні витрати за проведення експертиз у розмірі 9 867 грн.
За встановлених у вироку обставин ОСОБА_8 визнано винуватим 
у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 286 КК), за таких обставин.
Так, 25 вересня 2017 року приблизно о 02:00 ОСОБА_8 , в порушення вимог 
п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР), керуючи автомобілем 
«ЗАЗ-Daewoo Lanos», р. н. НОМЕР_1 , в стані алкогольного сп`яніння, рухаючись 
по проїзній частині вул. Кам`янецької в м. Хмельницькому зі сторони вул. Толстого 
в напрямку до вул. Гагаріна, діючи легковажно і самовпевнено, всупереч вимогам 
п. 12.1 ПДР, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, 
не врахував дорожньої обстановки, а саме: наявності попереду його руху нерегульованого пішохідного переходу позначеного дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.3 «Зебра», не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, всупереч вимогам пункту 18.1 ПДР, а саме наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, що розташований біля перехрестя вулиць Кам`янецька-Пушкіна, на якому в цей час перебував пішохід ОСОБА_10 , не зменшив швидкості керованого ним транспортного засобу та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, для якого виникла небезпека, внаслідок чого допустив наїзд передньою правою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_10 , що перетинав проїзну частину вул. Кам`янецької справа наліво відносно напрямку руху автомобіля по нерегульованому пішохідному переходу.
Унаслідок вказаної дорожньо-транспортної події (далі - ДТП) пішоходу ОСОБА_10 спричинено тяжкі тілесні ушкодження від яких настала його смерть.
Порушення ОСОБА_8 п. 2.9 (а), п. 12.1, п. 18.1 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням ДТП та її наслідками - смертю ОСОБА_10 .
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 03 лютого 2026 року залишив без змін вирок районного суду стосовно ОСОБА_8 .
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинувачення ОСОБА_8 базується виключно на показаннях потерпілого ОСОБА_9 , який є батьком загиблого, та неправдивих показаннях свідка ОСОБА_11 , які суперечать фактичним даним, що були повідомлені цим свідком під час проведення з ним слідчого експерименту. Крім того, зауважує, що слідчий експеримент з цим свідком проведено за умов, які не відповідали тим, що були на момент ДТП (погодні умови, стан дорожнього покриття, марка автомобіля, за допомогою якого проводився слідчий експеримент), однак цим обставинам не надано належної оцінки.
Стверджує, що суди дійшли помилкового висновку про швидкість руху пішохода ОСОБА_10 1,14 км/год і не взяли до уваги інші докази щодо цього.
Вказує на неправильну та упереджену оцінку показань ОСОБА_8 , ненадання оцінки результатам слідчого експерименту, проведеного з ним, висновкам експертів № 10.1/10.4-0206:18 та № 19/12-1/41/42-СЕ/19, а також показанням свідка 
ОСОБА_12 , яка підтвердила показання ОСОБА_8 щодо раптового виходу ОСОБА_10 на проїжджу частину вулиці Кам`янецької. Вважає, що суд безпідставно відмовив у клопотанні сторони захисту про проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_12 , яка була очевидцем ДТП.
Посилається на те, що суди не визначили способу вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 , вказали про необрання ним безпечної швидкості руху, однак не встановили, з якою саме швидкістю він мав рухатися на відповідній ділянці дороги та в який момент він зобов`язаний був її зменшити. Також вважає, що не встановлено й суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, оскільки, визнавши дії ОСОБА_8 самовпевненими та легковажними через необрання ним безпечної швидкості руху, не встановлено фактичної його швидкості і того, що за конкретної дорожньої обстановки вона була небезпечною.
Крім того, на переконання касатора, суди не встановили механізму ДТП, оскільки не з`ясували, чи рухався пішохід ОСОБА_10 пішохідним переходом, чи перебував на ньому у статичному положенні, а також не визначили момент виникнення небезпеки для руху водієві ОСОБА_8 . Водночас дійшли висновку, що небезпека виникла не для нього, а для пішохода ОСОБА_10 .
Зазначає, що суди послалися як на доказ винуватості ОСОБА_8 на висновки експертів № 10.1/10.4-0206:18, № 806/18 та № 19/12-1/41/42-СЕ/19, в кожному з яких встановлювалася технічна можливість уникнення наїзду на пішохода з моменту виникнення небезпеки для руху, яка встановлювалася саме з моменту виходу пішохода ОСОБА_10 на проїжджу частину на нерегульованому пішохідному переході, а не в момент, коли пішохід ОСОБА_10 вже перебував на пішохідному переході. Зауважує, що в наведених висновках не досліджено дотримання водієм ОСОБА_8 вимог п. 12.1 ПДР, тому вважає, що йому безпідставно інкриміновано порушення цього пункту ПДР. 
Вважає, що суди встановили порушення ОСОБА_8 п. 2.9 ПДР на підставі неналежного та недопустимого доказу - копії роздруківки алкотесту «Драгер 6810», а також висновку медичного огляду від 25 вересня 2017 року, який підтверджує лише стан сп`яніння, але не містить відомостей про ступінь сп`яніння. Крім того, суди не врахували, що цей висновок складено до внесення відомостей до ЄРДР, а стороні захисту не було відкрито жодного процесуального документа, на підставі якого його вилучено із закладу охорони здоров`я, не встановлено особу, яка його надала, та спосіб його долучення до провадження. Тому стверджує, що суди безпідставно визнали обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
У зв`язку з цим касатор вважає, що у цій справі відсутні обставини, які обтяжують покарання засудженого, а тому суд мав підстави для застосування під час призначення покарання положень статей 69, 75, 76 КК, тобто для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням або застосування до нього більш м`якого покарання.
Також, стверджує про незаконність рішення суду першої інстанції щодо стягнення 
з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 150 000 грн відшкодування моральної шкоди та 106 864, 45 грн матеріальної шкоди. Не враховано, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_8 , згідно полісу № АМ/0909499 застрахована 
в АТ «СК» Країна», проте цивільний позов до страхової компанії не заявлено, що є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди.
Не погоджується й з рішенням про стягнення із засудженого на користь державного бюджету процесуальних витрат за проведення експертиз у розмірі 9 867 грн.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник, надавши відповідні пояснення, підтримав касаційну скаргу.
Прокурор та представник потерпілого заперечували проти задоволення касаційної скарги захисника.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені 
в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника 
необхідно задовольнити частково з огляду на таке.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, відповідно до ст. 438 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Під час вирішення питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
З огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції 
є судом права, а не факту. Тому під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами. Тож аргументи захисника щодо незгоди з наданою судами оцінкою доказів з точки зору їх достовірності, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії події, що по суті зводяться до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також його доводи щодо неповноти судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості й умотивованості судового рішення, вбачається, що: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим 
є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Апеляційний суд, виконуючи свої повноваження, із дотриманням визначеної гл. 31 КПК процедури повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості (це передбачає оцінювання оскарженого судового рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам провадження та дослідженим у судовому засіданні доказам), а також ухвалити рішення, яке повною мірою відповідатиме ст. 370 КПК 
і статтям 419 або 420 цього Кодексу.
Така перевірка повинна бути зроблена з додержанням усіх вимог чинного законодавства, об`єктивно, неупереджено, а її результатом має бути законне 
й справедливе вирішення поданих апеляційних скарг для реалізації прав кожного на справедливий суд і перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції.
За приписами ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Тобто, у своєму рішенні апеляційний суд повинен проаналізувати доводи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на них вичерпну відповідь, переконливо аргументувавши свою позицію. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
Однак, апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 , 
не дотримався наведених законодавчих приписів.
Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою у вироку, крім іншого, мають бути наведені докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Так, згідно зі сталою практикою Верховного Суду під час оцінки доказів необхідно керуватися критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом. Водночас обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК). 
Як регламентовано ст. 91 КПК, доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
За частиною 2 вказаної статті процесуального закону доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Обвинувальний вирок може бути ухвалено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. 
Водночас ОСОБА_8 своєї винуватості не визнавав, зазначав, що наїзд на потерпілого стався внаслідок його раптового виходу на проїжджу частину.
Суд першої інстанції, в обґрунтування винуватості ОСОБА_8 послався, зокрема, на показання свідків щодо стану здоров`я загиблого та особливостей його пересування, свідка ОСОБА_12 , яка перебувала в автомобілі засудженого та повідомила про момент виявлення пішохода, який почав виходити на проїжджу частину, а також показання свідка ОСОБА_11 , який пояснив дорожню обстановку до і після ДТП та місце розташування транспортного засобу й місце перебування потерпілого. Також, суд, крім іншого, поклав в основу вироку протоколи огляду місця події з додатками, проведення слідчих експериментів, висновки 
експертів, зокрема, № 110 щодо механізму утворення тілесних ушкоджень 
та орієнтовної швидкості руху автомобіля, а також № 10.1/10.4-0206:18, № 806/18, 
№ 19/12-1/41/42-СЕ/19, які мали істотне значення для встановлення обставин ДТП та можливості її уникнення.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, сторона захисту подала 
апеляційну скаргу, у якій, серед іншого, по суті зазначала про те, що ДТП трапилася з вини пішохода, оскільки він раптово вийшов на проїжджу частину, тому водій не мав технічної можливості уникнути наїзду на потерпілого, а у висновках експертиз не досліджено всіх обставин, для того щоб можна було стверджувати про винуватість ОСОБА_8 . 
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, дійшов передчасного висновку про обґрунтованість та вмотивованість вироку місцевого суду щодо ОСОБА_8 .
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Колегія суддів зазначає, що оцінка належності, допустимості та достовірності доказів мала б дозволити апеляційній інстанції дійти розуміння про їх достатність для ухвалення судом першої інстанції законного рішення. Питання про достатність належних, допустимих і достовірних доказів є надзвичайно важливим у їх оцінці, оскільки дозволяє суду апеляційної інстанції встановити неповноту, неточність та суперечності в доказовому матеріалі. 
Крім того, Суд зауважує, що за приписами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути, крім іншого, вмотивованим, тобто таким, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Вмотивованість рішення передусім полягає у фактичних, правових, логічних мотивах, які суд наводить у рішенні, в них відображається особисте осмислення судом сукупності доказів, їх оцінка щодо достовірності та достатності для прийняття рішення, особисте розуміння суддями застосування норм процесуального та матеріального права. Переконливість мотивування має спиратися на його логічність та несуперечливість, тому в ході мотивування своїх висновків суд повинен дотримуватись певних логічних правил: не застосовувати судження, які суперечать одне одному; не застосовувати необґрунтованих узагальнень щодо певної особи, передусім, обвинуваченого; обов`язково дотримуватися логічного зв`язку між обставинами, які підлягають доказуванню, фактичними обставинами у справі та висновками, які сформульовані у судовому рішенні.
Проте оскаржуване судове рішення не містить переконливих мотивів щодо оцінки сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. 
Так, кваліфікація діяння водія транспортного засобу за ст. 286 КК у конкретному випадку відбувається, зокрема, з урахуванням спеціальних знань експертів, які визначають основні причини ДТП, технічні характеристики її вчинення, невідповідність дій водія приписам ПДР, що зумовило таку ДТП. 
Відповідно до ст. 101 КПК висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи (ч. 1); кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях (ч. 2); висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку (ч. 10).
Крім інших експертних досліджень, що проводяться у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень проти безпеки руху та експлуатації транспорту, важливе значення має експертиза, яка проводиться з метою встановлення технічного причинного зв`язку між відповідними обставинами (зокрема, діями учасників дорожнього руху) та ДТП. Водночас юридичний аналіз причинно-наслідкового зв`язку виходить за рамки дослідження технічної причинності між діями учасника дорожнього руху і виникненням ДТП, яку за встановленими методиками досліджують відповідні автотехнічні експерти. Такий зв`язок як ознаку об`єктивної сторони кримінального правопорушення суд установлює за кримінально-правовими правилами оцінки, спираючись на висновки експерта та на інші докази. Вирішення питання про те, діяння якого учасника ДТП є причиною заподіяння наслідків, з урахуванням характеру допущених ними порушень, належить до компетенції суду, адже висновки експерта підлягають оцінці в сукупності і взаємозв`язку з іншими доказами.
Ураховуючи наведене вище, колегія суддів звертає увагу, що у цьому кримінальному провадженні важливе значення мають висновки експертів від 06 червня 2018 року № 10.1/10.4-0206:18, від 17 вересня 2018 року № 806/18 та від 21 березня 2019 року № 19/12-1/41/42-СЕ/19, однак суд не здійснив оцінки зазначених висновків, а лише відтворив їх зміст, навів наявні у цих висновках варіанти результатів дослідження, залежно від вихідних даних покладених експертами в основу відповідних розрахунків, та не конкретизував, який з цих варіантів (версій) відповідає встановленим фактичним обставинам події. 
Зокрема, в ухвалі апеляційного суду наведено зміст висновку експерта від 06 червня 2018 року № 10.1/10.4-0206:18, згідно з яким максимальна швидкість переміщення пішохода ОСОБА_13 , встановлена результатами слідчого експерименту 
від 17 травня 2018 року, становила 1,14 км/год. Водночас суд виклав різні варіанти розрахунків, відображених у цьому висновку, результати яких залежать 
від досліджуваних експертом варіантів швидкості руху автомобіля (60 км/год 
або 30-50 км/год) та його усталеного сповільнення (не більше 3,9 м/с? або не менше 4,9 м/с?). Так, суд зазначив, що, відповідно до вказаного висновку, за швидкості 
60 км/год та сповільнення не більше 3,9 м/с?, з технічної точки зору до виникнення ДТП міг призвести вихід пішохода ОСОБА_10 на нерегульований пішохідний 
перехід перед автомобілем «ЗАЗ-Daewoo Lanos» на такій відстані, якої водію ОСОБА_8 було недостатньо для того, щоб шляхом своєчасного застосування гальмування зупинити свій автомобіль до лінії руху пішохода ОСОБА_10 з моменту виникнення небезпеки. Натомість за швидкості 30-50 км/год (при будь-якому відповідному даним дорожнім умовам усталеному сповільненню автомобіля) 
або 60 км/год та сповільнення не менше 4,9 м/с? з технічної точки зору до виникнення ДТП призвели дії ОСОБА_8 , які не відповідали вимогам п. 12.3 та п. 18.1 ПДР.
Крім того, у рішенні апеляційного суду наведено зміст висновку від 21 березня 
2019 року № 19/12-1/41/42-СЕ/19, де за основу експерт взяв швидкість руху автомобіля «ЗАЗ-Daewoo Lanos» 46,6 км/год. Заразом суд зазначив з цього висновку різні варіанти результатів експертного дослідження, залежно від встановленої швидкості руху пішохода та відстані, яку він подолав до моменту наїзду на нього. Так, за умови, якщо у небезпечному напрямку пішохід подолав відстань 1 м зі швидкістю 1,8 км/год та 5,0 км/год, а також відстань 1,95 м зі швидкістю 5,0 км/год, експерт дійшов висновку, що водій не мав технічної можливості уникнути наїзду шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виходу пішохода на проїзну частину та невідповідностей у діях водія вимогам п. 18.1 ПДР не вбачається. Натомість за умови, якщо пішохід у небезпечному напрямку подолав відстань 1 м зі швидкістю 1,14 км/год, а також відстань 1,95 м зі швидкістю 1,14 км/год та 1,8 км/год, експерт отримав протилежний результат (водій мав технічну можливість уникнути наїзду, а його дії не відповідали п. 18.1 ПДР). 
Зі змісту наведених вище судом апеляційної інстанції у своєму рішенні висновків експертів № 19/12-1/41/42-СЕ/19 та № 10.1/10.4-0206:18 вбачається, що предметом їх дослідження були, зокрема, швидкість руху пішохода та автомобіля, відстань, яку подолав пішохід до моменту наїзду на нього, а також технічна можливість водія уникнути наїзду на пішохода залежно від різних вихідних даних. 
Також, апеляційний суд у своєму рішенні послався на висновок експерта від 17 вересня 2018 року № 806/18, відповідно до якого водій мав технічну можливість запобігти ДТП шляхом виконання вимог п. 18.1 ПДР, а його дії не відповідали зазначеній нормі. 
З огляду на викладене, Верховний Суд зауважує, що згадані вище висновки експертів містять альтернативні варіанти результатів дослідження, які викладені 
у судових рішеннях стосовно ОСОБА_8 , за одними з яких водій мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, а за іншими - такої можливості не мав. Проте апеляційний суд, просто відобразив ці варіанти результатів дослідження 
у своєму рішенні (без надання їм оцінки) та не визначив, який саме з них відповідає встановленим обставинам кримінального провадження та підтверджується сукупністю інших доказів. 
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що згідно зі статтями 2, 7, 370, 404, 419 КПК при перегляді оспорюваного вироку апеляційний суд, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи було у передбаченому вказаним Кодексом порядку здобуто докази обвинувачення, чи оцінено їх місцевим судом із додержанням правил ст. 94 цього Кодексу і відповідно до тих доказів, чи правильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Тобто в цьому рішенні суду необхідно проаналізувати аргументи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на кожен із них вичерпну відповідь. 
Водночас зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що апеляційний 
суд, залишаючи скаргу обвинуваченого без задоволення, не дав вичерпних 
та конкретних відповідей на його доводи, не провів ретельного аналізу й оцінки обставин, які мають правове значення та, усупереч приписам ч. 1 ст. 94 КПК, 
не оцінив сукупності зібраних доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, з урахування доводів апеляційної скарги 
ОСОБА_8 про недоведеність його винуватості, що є явно недостатнім для переконливості підстав, з яких апеляційну скаргу суд визнав необґрунтованою.
Отже, апеляційний суд не вмотивував свого рішення, дійшов передчасного висновку про обґрунтованість вироку районного суду, не навів переконливих мотивів відхилення доводів апеляційної скарги обвинуваченого, а тому ухвалене за результатом апеляційної процедури судове рішення є таким, що не відповідає приписам статей 370, 419 КПК. 
Беручи до уваги особливості касаційного розгляду, визначені в ст. 433 КПК, за якими суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути вказані порушення. 
Водночас суд апеляційної інстанції є судом факту та права і в межах своїх повноважень має можливість безпосередньо досліджувати обставини, докази та надавати їм власну оцінку. За наведених обставин колегія суддів доходить висновку, що допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону необхідно усунути під час нового апеляційного розгляду.А також з урахуванням того, що вирішення інших викладених у скарзі захисника доводів пов`язано з оцінкою сукупності зібраних доказів та з огляду на недопустимість вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, переваги одних доказів над іншими, застосування того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність суд касаційної інстанції позбавлений можливості перевірити інші доводи касаційної скарги захисника та вважає, що з урахуванням обґрунтувань та вимог, заявлених в апеляційній скарзі сторони захисту, відповідно до засади інстанційності перевірки судових рішень, такі доводи має перевірити суд апеляційної інстанції.
Ураховуючи наведене, необхідно задовольнити частково касаційну скаргу захисника, а ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати наведене, усунути вказані порушення, перевірити доводи апеляційної скарги і, в залежності від з`ясованого, також, з урахуванням усталеного правозастосування Верховного Суду, вирішити доводи стосовно цивільного позову потерпілого, та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення, яке відповідатиме вимогам матеріального і кримінального процесуального закону.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, під час нового апеляційного перегляду суду необхідно вжити заходів, передбачених кримінальним процесуальним законом для своєчасного розгляду цього кримінального провадження, яке було розпочате у 2017 році.
Також, згідно з приписами ч. 3 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення 
і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, 
з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, зокрема ризику його переховування від суду з огляду на вид і розмір покарання, що може бути призначене, колегія суддів вважає за необхідне обрати йому запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 задовольнити частково. 
Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2026 рокустосовно 
ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Обрати обвинуваченому  ОСОБА_8 запобіжний захід 
у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 03 жовтня 2026 року включно.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, 
є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3