Справа № 467/820/26
3/467/217/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.07.2026 року суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області Явіца І.В., з участю секретаря судового засідання – Рожкової Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка справу про притягнення до адміністративної відповідальності 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого директором ТОВ «Момент Плюс», мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ; відомості про притягнення до адміністративної відповідальності відсутні, 
за ч.1 ст. 163-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 

ВСТАНОВИВ :

Із протоколу №321 про адміністративне правопорушення від 28 травня 2026 року слідує, що у період з 11 липня 2025 року по 31 березня 2026 року ОСОБА_1 , займаючи посаду директора ТОВ «Момент Плюс», не зареєструвався як платник ПДВ та не забезпечив нарахування податкових зобов`язань і видачу податкових накладних з постачання послуг по проживанню в готелі, в результаті чого було занижено податок на додану вартість за указаний період на загальну суму 711 450,00 грн.
Тим самим, ОСОБА_1 порушив вимоги п. 181.1 стаття 181, пунктів 183.1, 183.2, 183.10 статті 183, підпункту «б» пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 201.1, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, а його дії, за таких обставин, були кваліфіковані за ст. 163-1 КУпАП.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, викликався у нього двічі шляхом направлення судових повісток за указаною у протоколі адресою. 
Крім цього, інформацію про дату, час та місце розгляду самого провадження розміщувалася на сайті Судової влади цього місцевого суду у розділі «ГРОМАДЯНАМ» .
Разом з тим, ужиті заходи, попри їх об`ємність, не сприяли досягненню мети забезпечення участі в судовому засіданні особи, що притягається до адміністративної відповідальності.
Однак, з огляду на положення ст. 268 КУпАП присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, при розгляді такого роду справ не є обов`язковою, що дає суду змогу прийняти рішення по суті за відсутності такої особи. 
Суд, у свою чергу, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, дослідивши матеріали справи у відповідності до положень ст. 252 КУпАП, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, виходи із такого. 
Відповідальність за ч.1 ст. 163-1 КУпАП настає у разі відсутності податкового обліку, порушення керівниками та іншими посадовими особами підприємств, установ, організацій встановленого законом порядку ведення податкового обліку, у тому числі неподання або несвоєчасне подання аудиторських висновків, подання яких передбачено законами України.
Згідно пункту 181.1 статті 181 Податкового кодексу України у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі операцій з постачання товарів/послуг з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі (зокрема, але не виключно шляхом встановлення спеціального застосунку або додатку на смартфонах, планшетах чи інших цифрових пристроях), нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.
Відповідно до пункту 183.2 статті 183 ПКУ у разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до контролюючого органу не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.
Будь-яка особа, яка підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування ( п. 183.10 статті 183 ПКУ).
За пунктом «б» підпункту 185.1. статті 185 ПКУ об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
Стаття 187 ПКУ регулює питання виникнення дати податкових зобов`язань.
Тоді як пункту 188.1 статті 188 ПКУ установлює порядок порядок визначення бази оподаткування в разі постачання товарів/послуг.
Згідно із пунктом 200.1 статті 200 ПКУ сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
А згідно п. 200.10 ПКУ у строк, передбачений абзацом першим пункту 76.3 статті 76 цього Кодексу, контролюючий орган проводить камеральну перевірку даних податкової декларації або уточнюючих розрахунків (в разі їх подання).
Очевидно, що із усього наведеного переліку ОСОБА_1 міг порушити лише пункт 181.1 статті 181 та пункт 183.2 статті 183 ПКУ.
Решта пунктів регламентує загальні засади нарахування податку і стосуються контролюючого органу, а не ОСОБА_1 . 
Тим самим, із справи слідує, що ОСОБА_1 не подав до контролюючого органу заяву для реєстрації як платника ПДВ у встановлений пунктом 183.2 статті 183 ПКУ строк. 
При цьому, з урахуванням п.п. 54.3.1 п. 54.3 ст. 54 ПКУ контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, передбачених ПКУ або іншим законодавством, якщо, зокрема, платник податків не подає в установлені строки податкову (митну) декларацію, а при здійсненні заходів податкового контролю встановлено факти здійснення платником податків діяльності, що призвела до виникнення об`єктів оподаткування, наявності показників, які підлягають декларуванню. 
Тим самим, за несвоєчасну реєстрацію як платника ПДВ ОСОБА_1 підлягає відповідальності за ст. 123 Податкового кодексу України. 
Стосовно ж обставин цієї справи, то суд відмічає, що об?єктивною стороною ч. 1 ст. 163-1 КУпАП є такі діяння: 1) відсутність податкового обліку та 2) порушення керівниками та іншими посадовими особами підприємств, установ, організацій встановленого законом порядку ведення податкового обліку,3) неподання або несвоєчасне подання аудиторських висновків, подання яких передбачено законами України.
Суд рахує, що відсутність податкового обліку та порушення правил ведення податкового обліку не тотожне заниженню податків чи доходів від діяльності підприємства. Значення для цілей частини першої статті 163-1 КУпАП має порушення самого порядку або процедури ведення податкового обліку, як от, неподання, несвоєчасне подання певних документів, звітів, декларацій, тощо.
Однак, із самого протоколу і долученого до нього Акту перевірки зрозуміло лише те, що ОСОБА_1 був зобов`язаний, але не подав заяву до контролюючого органу для реєстрації як платник ПДП.
Проте, із протоколу, а так само і не можливо зрозуміти, що саме у зв`язку із цим інкримінується ОСОБА_1 : чи то відсутність податкового обліку чи то порушення порядку ведення податкового обліку, з урахуванням того, що у протоколі йдеться про ненарахування податкових зобов`язань та невидачу податкових накладних з постачання послуг по проживанню у готелі. 
Однак, якими самим нормами податкового законодавства передбачено нарахування для ОСОБА_1 податкових зобов`язань і видача податкових накладних, у т.ч. й у якому порядку та у які строки, тобто, який саме порядок було порушено і чим він передбачений залишається незрозумілим. 
Особа, яка склала протокол, не вказала відповідних норм, як того вимагає банкетна диспозиція ч.1 ст. 163-1 КУпАП. 
Самостійно ж пошук цих норм і посилання на них суд здійснити не може з урахуванням рішення ЄСПЛ у справі «Карелін проти Росії»(«Karelin v. Russia»,заява № 926/08, рішення від 20.09.2016 р.).
Де, зокрема, ЄСПЛ розглянув ситуацію, коли національний суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення за результатами дослідження доказів притягнув особу до відповідальності, уточнивши в судовому рішенні фабулу правопорушення, усунувши певні розбіжності та неточності, які мали місце в протоколі про адміністративне правопорушення. При цьому, за логікою ЄСПЛ, за умови відсутності сторони обвинувачення та при наявності певної неповноти чи суперечностей, суду не залишилося нічого іншого, як взяти на себе функції сторони обвинувачення, самостійно відшукуючи докази винуватості особи, що становить порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині дотримання принципу рівності сторін і вимог змагального процесу (за цих умов особа позбавлена можливості захищатися від висунутого проти нього обвинувачення перед незалежним судом, а навпаки вона має захищатися від обвинувачення, яке, по суті, судом підтримується).
А неконкретність обвинувачення, з огляду на викладене вище, порушує права на захист особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, так як будувати тактику захисту і, відповідно, належно захищатися від неконкретного обвинувачення по суті неможливо, що порушує конвенційні права особи.
Адже у рішенні у справі «Гурепка проти України» від 08.07.2010 року, Суд, зокрема, зазначив, що адміністративні правопорушення через суворість санкцій слід відносити до фактично кримінальних правопорушень, з усіма гарантіями статті 6 Конвенції та, відповідно, й статті 2 Протоколу № 7 до Конвенції.
Отже, Європейський суд з прав людини поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження в справах про адміністративні правопорушення, а тому піддавши аналізу висунуте у такий спосіб обвинувачення, суд сприймає його як таке, що висунуте із порушенням закону.
Відповідно, суд не може визнати такий протокол допустимим доказом, так як суть звинувачення, що викладена у ньому, вочевидь не відповідає диспозиції частини першої статті 163-1 КУпАП і не дає чіткого розуміння, що саме ставиться у провину ОСОБА_1 , чи то відсутність податкового обліку у зв`язку із неподанням реєстраційної заяви чи то порушення порядку ведення такого обліку у зв`язку із цим. 
З огляду на таке, суть звинувачення залишається незрозумілою.
Що, у свою чергу, зобов`язує виключити протокол із доказової бази як такий, що не відповідає приписам ч.1 ст. 256 КУпАП щодо його змісту, а саме: викладення у ньому суті звинувачення у точній відповідності із нормою, яка інкримінується. 
Стосовно ж акту перевірки від 28 травня 2026 року, то він лише фіксує висновки перевіряючої особи і сам по собі, без протоколу про адміністративне правопорушення, не може бути підставою для притягнення до відповідальності. 
Крім цього, наразі у суду відсутні докази щодо нарахування ОСОБА_1 штрафу у порядку ст. 123 Податкового кодексу України, а так само і докази, що йому визначена якась сума грошового зобов`язання, рішення про що він має право оскаржити у порядку ст. 56 цього ж Кодексу. 
Тим самим, ця справа не забезпечена достатньою кількістю належних і допустимих доказів, на підставі яких суд міг би зробити беззаперечний висновок про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 163 -1 КУпАП.
Що має наслідком недоведеність (відсутність) у його діянні складу цього правопорушення і закриття провадження у справі на підставі п.1 ст. 247 КУпАП. 
З цих мотивів, керуючись ст.ст. 245, 247, 251, 280, 283,284 КУпАП, суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Провадження у справі про притягнення  ОСОБА_1  до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 163 КУпАП – закрити на підставі п. 1 ст.247 цього ж Кодексу у зв`язку з відсутністю у його діях складу цього правопорушення. 
Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 10 (десяти) днів з дня її винесення.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на неї. 

Суддя Ірина Явіца