ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/9185/25  Номер провадження 33/814/206/26 | Головуючий у 1-й інстанції Гусач О. М.  Доповідач ап. інст. Корсун О. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року | м. Полтава

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду Корсун О.М.,
за участю:
секретаря судового засідання Алексеєнко Ю.В.,
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , та його представника – адвоката Кота А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчук від 23 вересня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
Цією постановою
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 605 гривень 60 копійок судового збору.
За постановою місцевого суду ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 13 липня 2025 року о 19 годині 56 хвилин по вул. Небесної Сотні в м. Кременчук керував транспортним засобом «FIAT LINEA», н.з. НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння у вигляді: вираженого тремтіння пальців рук, звужених зіниць очей, які не реагували на світло, та в порушення вимог п.2.5 ПДР України відмовився від проходження огляду на стан названого сп`яніння.
В апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , просить скасувати постанову Автозаводського районного суду м. Кременчук від 23 вересня 2025 року та закрити провадження у справі щодо нього за ч.1 ст.130 КУпАП на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: поліцією було безпідставно зупинено транспортний засіб, під його керуванням; він не мав ознак наркотичного сп`яніння, не відмовлявся від проходження огляду на стан названого сп`яніння, а навпаки намагався протягом 3 годин надати сечу для дослідження, однак йому необґрунтовано поставлено у вину відмову від проходження огляду через неможливість здати біологічну речовину; поліцейські діяли упереджено щодо нього, не врахували його пояснення про те, що він не мав часу проїхати в медичний заклад для огляду, оскільки його вдома чекали його троє малолітніх дітей, одна з яких є особою з інвалідністю з народження та з якою йому потрібно було їхати на лікувально-профілактичні заходи після проведеного їй оперативного втручання. Водночас апелянт посилається на те, що: йому не було надано за поданими ним заявами матеріали справи для ознайомлення та доступ до неї в електронному вигляді; місцевий суд розглянув справу без його участі та повідомлення про місце, дату й час судового засідання суду першої інстанції.
Також ОСОБА_1 в апеляційній скарзі порушує питання про поновлення йому строку на апеляційне оскарження постанови місцевого суду.
Суд апеляційної інстанції заслухав думку особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , та його представника – адвоката Кота А.А., на підтримку апеляційної скарги, вивчив матеріали справи, проаналізував доводи апеляційної скарги та дійшов висновку про таке.
Щодо строку апеляційного оскарження
Згідно з ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів справи, 23 вересня 2025 року Автозаводським районним судом м. Кременчук прийнято постанову щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП (а.с.19-20).
03 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вказане вище судове рішення, що підтверджується відповідною відміткою в системі «Електронний Суд», тобто протягом десяти днів з дня винесення цього рішення.
Таким чином, ОСОБА_1 не пропущено строк апеляційного оскарження, а тому відсутні підстави для вирішення питання щодо його поновлення.
Щодо доводів апеляційної скарги
Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Виходячи з положень ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно зі ст.245 КУпАП завданням судді при розгляді справ про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Відповідальність за ч.1 ст.130 КУпАП настає, зокрема, за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння.
Відповідно до п.12 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України №1452/735 від 09 листопада 2015 року (далі - Інструкція), в разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.
Приписами п.п.6-7 розділу ІІІ Інструкції передбачено, що проведення лабораторних досліджень на визначення наркотичного засобу або психотропної речовини обов`язкове. Метою лабораторного дослідження є виявлення або уточнення наявних речовин, що здатні спричинювати стан сп`яніння.
З огляду ж на обов`язковість проведення лабораторних досліджень на визначення наркотичного засобу або психотропної речовини, яке проводиться в закладах охорони здоров`я, огляд на стан наркотичного сп`яніння здійснюється лише в медичному закладі.
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП - відмови ним як особою, яка керувала транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується наявними в матеріалах справи належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми та взаємозв`язаними доказами, і є обґрунтованим.
Так, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення 13 липня 2025 року о 19 годині 56 хвилин ОСОБА_1 по вул. Небесної Сотні, 68 у м. Кременчук Полтавської обл. керував транспортним засобом «FIAT LINEA», н.з. НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння у вигляді: вираженого тремтіння пальців рук, звужених зіниць очей, які не реагували на світло, та в порушення вимог п.2.5 ПДР України відмовився від проходження відповідно до встановленого законодавством порядку огляду на стан названого сп`яніння в медичному закладі (а.с.1).
Наведені вище обставини підтверджуються даними відеозаписів, записаних на технічних носіях інформації, з яких установлено те, що 13 липня 2025 року приблизно о 19 годині 55-56 хвилин ОСОБА_1 по вул. Небесної Сотні в м. Кременчук Полтавської обл. керував транспортним засобом «FIAT LINEA», н.з. НОМЕР_1 , й був зупинений поліцією. На місці зупинки поліцією встановлено наявність підстав уважати, що ОСОБА_1 перебуває в стані наркотичного сп`яніння, повідомлено йому про виявлені в нього ознаки наркотичного сп`яніння у вигляді: вираженого тремтіння пальців рук, звужених зіниць очей, які не реагували на світло. Але в медичному закладі ОСОБА_1 своїми діями та поведінкою умисно відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння, здійснював спроби затягнути такий огляд, безпідставно не надавши в ході огляду на вимогу лікаря для здійснення лабораторного дослідження необхідну кількість біологічного матеріалу - сечі, протягом тривалого проміжку часу (сплинуло більше 3 годин 15 хвилин із моменту зупинки ОСОБА_1 поліцією до оформлення медичного висновку лікарем, більше 3 годин із моменту направлення ОСОБА_1 на огляд до оформлення медичного висновку лікарем, із яких більше 2 годин 30 хвилин ОСОБА_1 перебував у медичному закладі), впродовж якого людина (за відсутності певних захворювань) здатна надати необхідний об`єм сечі для проведення лабораторного дослідження на стан наркотичного сп`яніння. Так, ще на початку перебування апелянта в медичному закладі лікарем було запропоновано й повідомлено ОСОБА_1 про можливість застосування додатково стимулювання сечовиділення: випити води, яка була наявною в медичному закладі та для пиття якої лікар повідомив, що може надати склянку; відкрити воду в туалеті (для створення відповідного звуку), на що ОСОБА_1 повідомив про те, що в туалеті вода тече з відповідним шумом. Протягом першої пів години по прибуттю в заклад охорони здоров`я ОСОБА_1 вживав напій із кавового автомату. Також апелянт вживав придбаний ним напій із пляшки, яка була повністю заповнена напоєм (містила рідину, об`ємом не менше 0, 5 л). ОСОБА_1 неодноразово виходив на вулицю на свіже повітря і йому необмежену кількість разів надавалася можливість здати необхідну кількість сечі протягом зазначеного вище тривалого часу. Лікарем і поліцейськими вживалися всі заходи та створювалися всі умови для забезпечення проходження ОСОБА_1 огляду на стан наркотичного сп`яніння. ОСОБА_1 було надано мізерну кількість сечі, якої вистачило лише для проведення експрес-тесту. За результатами здійсненого експрес-тесту щодо ОСОБА_1 установлено наявність забороненої речовини - «альфа-PVP», з чим ОСОБА_1 не погоджувався. Далі в досліджуваній ситуації лікар повідомив про необхідність здійснення підтверджуючого лабораторного дослідження сечі, але на вимогу лікаря ОСОБА_1 не надав необхідної кількості сечі для названого дослідження, при тому, що попередньо ним активно застосовувалися заходи додаткової стимуляції сечовиділення. При цьому, після отримання позитивного результату експрес-тесту ОСОБА_1 взагалі не надав біологічний матеріал - сечу, в будь-якій кількості. Лікар повідомила, що за відсутності результатів подальшого лабораторного дослідження вона позбавлена можливості надати висновок щодо стану ОСОБА_1 за результатами його огляду на стан сп`яніння. Поведінка ж та дії ОСОБА_1 в медичному закладі, перебіг обставин не викликають сумніву в тому, що його позиція полягала в умисній і цілеспрямованій відмові від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння (а.с.7).
Медичним висновком лікаря №390 від 13 липня 2025 року підтверджено те, що ОСОБА_1 надав лише 7 мл сечі, станом на 23 годину 15 хвилин 13 липня 2025 року ним не було надано необхідну кількість сечі для лабораторної діагностики з метою уточнення наявних речовин впливу, у зв`язку з чим лікар був позбавлений можливості надати остаточний, заключний висновок за результатами огляду. Здійснений експрес тест щодо ОСОБА_1 відобразив позитивний результат і наявність забороненої речовини - «альфа-PVP» (а.с.4).
Відповідно до п.п.6, 8 розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, проведення лабораторних досліджень на визначення наркотичного засобу або психотропної речовини обов`язкове.
Огляд водія транспортного засобу в закладі охорони здоров`я проводиться в будь-який час доби із застосуванням спеціальних технічних засобів, тестів (скринінгових лабораторних досліджень) на вміст наркотичного засобу або психотропної речовини. У разі позитивного результату тесту обов`язковим є проведення підтверджуючого дослідження — газорідинної хроматографії з полум`яно-іонізаційним детектором для визначення концентрації алкоголю у крові та сечі та газової (рідинної) хромато-мас-спектрометрїї на вміст наркотичного засобу або психотропної речовини в організмі особи.
У ході ж апеляційного розгляду ОСОБА_1 та його представником не надано та перевіркою матеріалів справи не встановлено об`єктивних медичних чи інших доречних даних, які би свідчили про неможливість проходження ОСОБА_1 лабораторного етапу огляду на стан наркотичного сп`яніння (надання необхідної кількості біологічного матеріалу - сечі).
Таким чином, аналіз сукупності наведених вище обставин поза розумним сумнівом доводить те, що ОСОБА_1 , який як водій мав усвідомлювати та усвідомлював наявний у нього передбачений законодавством (п.2.5 ПДР України) обов`язок пройти на вимогу поліцейського огляд на стан наркотичного сп`яніння і наслідки відмови від огляду, було створено умови, за яких він протягом такого тривалого часу, при цьому, із застосуванням додаткових заходів стимуляції сечовиділення (зокрема, вжив вже на початку перебування в закладі охорони здоров`я рідину та продовжував її періодично вживати надалі), з урахуванням фізіологічних потреб людини в аспекті достатньої тривалості часу, що сплинув, та відсутності об`єктивних медичних чи інших доречних даних, які би свідчили про неможливість проходження ним лабораторного етапу огляду на стан наркотичного сп`яніння (надання необхідної кількості біологічного матеріалу - сечі), мав можливість надати необхідну кількість біологічного матеріалу (сечі) для здійснення огляду на стан наркотичного сп`яніння. Натомість, дії та поведінка ОСОБА_1 були умисними й полягали в цілеспрямованій відмові від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння, спробі затягування такого огляду та уникнення в наведений спосіб адміністративної відповідальності, а не пов`язані з фізичною неспроможністю пройти огляд, що спростовує доводи апеляційної скарги.
Отже, викладені вище докази підтверджують зміст один одного й безперечно доводять винуватість ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та об`єктивних обставин не довіряти їм немає. Підстав для висновку про недопустимість, недостовірність чи неналежність цих доказів перевіркою матеріалів справи не встановлено.
Посилання сторони особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, висловлені в судовому засіданні апеляційного суду, на те, що під час огляду в ОСОБА_1 не відбиралися зразки крові, не спростовують наявність у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, оскільки визначення необхідних у кожному конкретному випадку методів і способів медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння обстежуваної особи та достатність даних для надання відповідного висновку належить до виключної компетенції лікаря. Разом із тим, порушень порядку застосування лікарем методів і способів такого огляду ОСОБА_1 в закладі охорони здоров`я в аспекті дотримання приписів Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом МВС України та МОЗ України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, що об`єктивно ставили би під сумнів факт відмови ОСОБА_1 від огляду на стан наркотичного сп`яніння, не виявлено.
Так, відповідно до п.11 розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом МВС України та МОЗ України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, предметом дослідження біологічного середовища можуть бути слина, сеча та змиви з поверхні губ, шкірного покриву обличчя і рук.
Виходячи зі змісту п.12 розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним Наказом МВС України та МОЗ України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, для дослідження біологічного середовища може використовуватися кров, якщо в обстежуваної особи неможливо взяти зразки вказаних вище біологічних середовищ.
Таким чином, обов`язковість використання крові для дослідження біологічного середовища наявна лише в тих випадках, коли в особи неможливо взяти інші зразки біологічного середовища (наприклад, якщо водій внаслідок ДТП перебуває у несвідомому стані або з тяжкими травмами), тобто за обставин, незалежних від поведінки та волевиявлення обстежуваної особи, а не у випадку її ухилення від лабораторного етапу огляду.
При цьому, положення п.9 розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, лише визначають порядок відбирання, зберігання та кількість конкретних видів зразків біологічних середовищ, у залежності від того, який зразок біологічного середовища відбирався, і не вказують на безальтернативну обов`язковість відбирання лікарем того, чи іншого зразка біологічного середовища.
ОСОБА_1 як обстежувана особа мав виконувати вказівки лікаря в ході огляду та його відмова від проходження лабораторного етапу огляду на стан наркотичного сп`яніння є відмовою від здійснення такого огляду в цілому, оскільки унеможливлює надання висновку щодо наявності чи відсутності стану наркотичного сп`яніння та свідчить про ухилення ОСОБА_1 від огляду.
Пунктом 2 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, визначено, що огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Саме ці дискреційні повноваження поліцейського дають йому право самостійно визначати наявність чи відсутність підстав для проведення огляду водія на стан сп`яніння.
Як убачається з матеріалів провадження, поліцією було встановлено наявність підстав уважати, що ОСОБА_1 перебуває в стані наркотичного сп`яніння з ознаками такого стану. Відповідно до відеозаписів поліцією повідомлено ОСОБА_1 про виявлені в нього ознаки наркотичного сп`яніння у вигляді: вираженого тремтіння пальців рук, звужених зіниць очей, які не реагували на світло, в контексті підстав для проведення його огляду на стан названого сп`яніння (а.с.7). Наявність у ОСОБА_1 цих же ознак наркотичного сп`яніння зафіксовано й у протоколі про адміністративне правопорушення (а.с.1).
Наявність же ознак наркотичного сп`яніння не є тотожним наявності стану наркотичного сп`яніння, який можливо встановити лише за результатами відповідного огляду на стан названого сп`яніння, та згадані ознаки не вказують на перебування особи, яка керувала транспортним засобом, у цьому стані, але є однією з передумов, які на вимогу поліцейського зобов`язують особу, яка керувала транспортним засобом, пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння відповідно до встановленого законодавством порядку. Однак у порушення вимог закону ОСОБА_1 від проходження такого огляду відмовився.
У силу приписів ст.130, ст.266 КУпАП, п.2.5 ПДР України проходження водієм огляду на стан наркотичного сп`яніння на вимогу поліцейського, який установив наявність підстав для висновку про перебування водія в стані наркотичного сп`яніння, відповідно до встановленого законодавством порядку є безумовним обов`язком водія.
Отже, з урахуванням викладених вище обставин і вимог закону, суд апеляційної інстанції не вбачає належних і достатніх підстав для висновку про безпідставність висування поліцією ОСОБА_1 вимог щодо проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння чи наявності тих істотних порушень вимог законодавства, які би нівелювали обов`язок виконання цих вимог, ставили би під сумнів наявність у діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Окрім того, сам ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду не заперечував те, що він керував транспортним засобом за встановлених місцевим судом обставин, був зупинений поліцією та йому поліцією висувалась вимога щодо проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння. Однак твердження апелянта про його невинуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, те, що він не відмовлявся від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння спростовуються як об`єктивними медичними даними (висновком лікаря), так і даними відеозаписів.
Щодо доводів апелянта про те, що він не мав часу проїхати в медичний заклад для огляду, оскільки його вдома чекали малолітні діти, одна з яких є особою з інвалідністю, та йому потрібно було їхати з дитиною на лікувально-профілактичні заходи, суд апеляційної інстанції зауважує наступне.
За змістом ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.
Крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересу.
Крайню необхідність можна визнати правомірною лише при наступних обставинах (ознаках): небезпека не може бути усунена іншим шляхом, окрім як заподіяння шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.
Однією з найважливіших умов правомірності акту крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.
Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода.
Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається.
Перевіркою матеріалів справи, в тому числі даних відеофіксації не встановлено об`єктивних відомостей, які би свідчили про перебування ОСОБА_1 в стані крайньої необхідності, а доводи апеляційної скарги про те, що він не мав часу проходити огляд і повинен був якнайшвидше повертатися додому спростовуються насамперед самою поведінкою ОСОБА_1 , який протягом більше 3 годин ухилявся від проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння. Поведінка ОСОБА_1 була непоспішною та не містила ознак його перебування в стані крайньої необхідності.
Окрім того, стороною особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, не надано доказів на підтвердження перебування ОСОБА_1 в стані крайньої необхідності 13 липня 2025 року під час його зупинки поліцією (о 19 годині 55-56 хвилин) чи проходження ним медичного огляду.
Також апелянтом не обґрунтовано неможливість прибуття додому та здійснення зазначених ним у апеляційній скарзі дій іншими способами (як-от шляхом залучення іншого водія, з використанням послуг перевезення пасажирів, тощо). Є відсутніми підстави для висновку про неможливість виконання наведених ОСОБА_1 дій іншим шляхом, окрім як шляхом порушення ним вимог п.2.5 ПДР України, що є одним із найбільш грубих порушень вимог ПДР України, а адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП - найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху, що обумовлено змістом і характером протиправних дій, які становлять загрозу для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху, а також безпосередньо для порушника особисто, та власності третіх осіб.
З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції не вбачає наявність обставин, які би свідчили про вчинення ОСОБА_1 дій у стані крайньої необхідності.
Що стосується доводів апелянта, які стосуються поданого ним до суду першої інстанції клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, здійснення місцевим судом розгляду справи без його участі та без належного повідомлення про судове засідання, то можливість реалізації прав, передбачених законодавством України, в тому числі й тих, про які йдеться в апеляційній скарзі, стороні особи, яка притягається до адміністративної відповідальності: ОСОБА_1 та його представнику – адвокату Коту А.А., було надано під час провадження в суді апеляційної інстанції, якими вони й скористалися в повному обсязі в спосіб, який уважали за необхідне. У ході апеляційного провадження вони, зокрема, мали можливість навести доводи, з яких вважали безпідставним і помилковим притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, однак ці доводи не знайшли свого підтвердження.
Водночас доводи апелянта щодо підстав та обставин зупинки автомобіля за своїм змістом не стосуються конструктивних ознак диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП, не утворюють достатню підставу для скасування оскаржуваної постанови та закриття провадження щодо ОСОБА_1 , адже не спростовують факт керування ним транспортним засобом та його відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан наркотичного сп`яніння, тобто наявність у його діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і, враховуючи викладене вище, також самі по собі не обумовлюють недопустимість чи неналежність доказів по справі з огляду на відсутність безпосереднього прямого зв`язку між цими питаннями та обставинами, які мають місце в межах складу вказаного вище адміністративного правопорушення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної постанови й закриття провадження щодо ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, не знайшли свого підтвердження, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Також необгрунтованими є і твердження сторони особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, висловлені в судовому засіданні апеляційного суду, про закінчення строків притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП.
Пунктом 7 ст.247 КУпАП передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставини закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП.
Згідно з ч.6 ст.38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених статтею 130 цього Кодексу, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, 13 липня 2025 року. За оскаржуваною постановою на нього накладено місцевим судом адміністративне стягнення 23 вересня 2025 року, тобто з дотриманням регламентованого ч.6 ст.38 КУпАП строку, а тому підстави для закриття провадження згідно з положеннями п.7 ст.247 КУпАП є відсутніми.
У той же час, обчислення названого строку станом на момент апеляційного розгляду не ґрунтується на вимогах КУпАП, оскільки факт дотримання строку, передбаченого ч.6 ст.38 КУпАП, законодавцем пов`язується виключно з кінцевим моментом у вигляді накладення адміністратиного стягнення (місцевим судом), а час, який сплинув у ході набрання оскаржуваною постановою законної сили, не впливає на обчислення цього строку.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції, керуючись ч.7 ст.294 КУпАП, вважає, що постанова місцевого суду в частині накладеного на ОСОБА_1 стягнення підлягає зміні.
Із урахуванням положень ст.ст.23, 33 КУпАП, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про необхідність накладення на ОСОБА_1 за ч.1 ст.130 КУпАП стягнення у вигляді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами відповідно до санкції ч.1 ст.130 КУпАП.
Водночас апеляційний суд зауважує, що згідно з положеннями ст.27 КУпАП штраф є грошовим стягненням, що накладається на громадян, посадових та юридичних осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.
Санкцією ч.1 ст.130 КУпАП передбачено накладення стягнення на водіїв (осіб, які керували транспортними засобами) у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. Положення КУпАП, які регулюють порядок заміни на штраф інших видів стягнень теж розраховують таку заміну, виходячи з неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Тобто зазначені вище положення КУпАП сформульовано однозначно, вони чітко й послідовно вказують на єдиний вимір розміру стягнення у вигляді штрафу - неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
При ухваленні оскаржуваної постанови місцевий суд наклав на ОСОБА_1 стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 гривень із позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік, проте не вказав про кратний розмір штрафу у співвідношенні до неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, як того вимагають приписи КУпАП. Тобто при накладенні стягнення суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріального права, що є підставою для зміни судового рішення судом апеляційної інстанції у відповідній частині.
Отже, оскаржувану постанову в частині накладеного на ОСОБА_1 стягнення належить змінити та вважати його притягнутим до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП із застосуванням стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік відповідно до санкції ч.1 ст.130 КУпАП, яка є безальтернативною. Зазначена вище зміна не погіршує становище ОСОБА_1 .
Аналогічний підхід викладено в постанові Верховного Суду від 16 грудня 2025 року у справі №707/1509/24 (провадження №51-178км25), яка, з огляду на логіку та зміст правозастосування, є релевантною для врахування у справі, що є предметом апеляційного розгляду.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
У порядку ч.7 ст.294 КУпАП постанову Автозаводського районного суду м. Кременчук від 23 вересня 2025 року щодо ОСОБА_1 в частині накладеного на нього стягнення змінити.
Вважати ОСОБА_1 притягнутим до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП із накладенням на нього адміністративного стягнення за цим законом у вигляді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
В іншій частині постанову місцевого суду залишити без зміни.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Полтавського
апеляційного суду О.М. Корсун