Справа №127/3782/26 
Провадження №1-кп/127/98/26 

ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 липня 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,
сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.11.2025 за № 12025020050000718, за обвинуваченням: 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Алаколь Железінського району Павлоградської області Республіка Казахстан, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України, 

ВСТАНОВИВ:

25.11.2025 о 09.45 год ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем марки Volkswagen, реєстраційний номер (далі – р.н.) НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою М-30 сполученням Стрий – Тернопіль – Кропивницький – Знам`янка – Луганськ – Ізварене, а саме об`їзним шосе м. Вінниці на відрізку дороги 390 км в напрямку м. Хмельницький, проявив недбалість до забезпечення встановлених вимог безпеки дорожнього руху та дорожньої обстановки. Зокрема, ОСОБА_5 не був достатньо уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, щоб в разі її можливої зміни своєчасно відреагувати та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, тим самим поставив під загрозу життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху. В порушення пункту 13.1 Правил дорожнього руху (далі – ПДР) ОСОБА_5 не врахував швидкість руху автомобіля та дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції та інтервалу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем марки Man, р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який рухався у попутному напрямку.
Внаслідок зіткнення зазначених транспортних засобів пасажир автомобіля марки Volkswagen, р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, а саме травму із залученням декількох ділянок тіла: закритий перелом середньої третини лівої плечової кістки зі зміщенням, закритий перелом дистального метаепіфізу правої променевої кістки зі зміщенням, закритий перелом обох кісток лівої гомілки на межі с/3.
Отже, в діях ОСОБА_5 наявні ознаки порушення вимог підпункту «б» пункту 2.3, пункту 13.1 ПДР, а саме:
підпункт «б» пункту 2.3 – для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, зокрема, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
пункт 13.1 – водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.
Порушення вимог підпункту «б» пункту 2.3, пункту 13.1 ПДР водієм ОСОБА_5 знаходяться у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди. 
Обвинувачений  ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті. 
Потерпіла ОСОБА_7 у судовому засіданні допитана не була у зв`язку з її смертю, яка не пов`язана з отриманням внаслідок зазначеної вище ДТП тілесними ушкодженнями.
Суд відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) за клопотанням учасників судового провадження дослідив докази, клопотання про дослідження яких було заявлене учасниками судового провадження. При цьому суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.
Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд дослідив докази, клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження:
-протокол огляду місця події від 21.11.2025, відповідно до якого оглянута ділянка дороги М-30, 390 км, зафіксоване розташування автомобілів марки Volkswagen, р.н. НОМЕР_1 , та Man, р.н. НОМЕР_2 , виявлену слідову інформацію та пошкодження автомобілів;
-висновок експерта № СЕ-19/102-25/25475-ІТ від 28.11.2025, згідно з яким на момент експертного огляду рульове керування, робоча гальмова система автомобіля Man, р.н. НОМЕР_2 , знаходяться у працездатному стані; у деталях та вузлах рульового керування, робочої гальмової системи автомобіля Man, р.н. НОМЕР_2 , на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП, не виявлені; 
-висновок експерта № СЕ-19/102-25/25476-ІТ віл 28.11.2025, відповідно до якого на момент експертного огляду рульове керування, робоча гальмова система автомобіля Volkswagen, р.н. НОМЕР_1 , знаходяться у працездатному стані; у деталях та вузлах рульового керування, робочої гальмової системи автомобіля Volkswagen, р.н. НОМЕР_1 , на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли вливати на можливий некерований рух та керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП, не виявлені;
-висновок експерта № СЕ-19/102-25/27908-ІТ від 24.12.2025, згідно з яким в даній дорожній ситуації водій автомобіля Volkswagen, р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до технічних вимог пункту 13.1 ПДР; в даній дорожній ситуації водій автомобіля Volkswagen, р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути ДТП; в даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля Volkswagen, р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 вбачаються невідповідності вимогам пункту 13.1 ПДР, які з технічної точки зору перебувають в причинному зв`язку з подією ДТП; в даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля Man, р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_9 з технічної точки зору невідповідностей вимогам ПДР, які б перебували у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, не вбачається;
-висновок експерта № 133 від 30.12.2025, відповідно до якого ОСОБА_7 протягом 35 днів лікувалася та обстежувалася в умовах КНП «Вінницька МКЛ ШМД», де їй встановлений заключний діагноз: травма із залученням декількох ділянок тіла, закрита черепно-мозкову травму, струс головного мозку, травматичний шок ІІ ст, сполучна травму тіла, закрита травма грудної клітки, забій грудної клітки, закритий перелом середньої третини лівої плечової кістки зі зміщенням, закритий перелом дистального метаепіфізу правої променевої кістки зі зміщенням, закритий перелом обох кісток лівої гомілки на межі с/3; за своїм характером травма із залученням декількох ділянок тіла: закритий перелом середньої третини лівої плечової кістки зі зміщенням, закритий перелом дистального метаепіфізу правої променевої кістки зі зміщенням, закритий перелом обох кісток лівої гомілки на межі с/3 за ознакою тривалості розладу здоров`я належать до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості; травма із залученням декількох ділянок тіла у ОСОБА_7 виникла внаслідок дії тупого твердого предмета (предметів), індивідуальні чи групові особливості якого (яких) не вказані у представлених медичних документах, однак дана травма могла виникнути в умовах ДТП 21.11.2025; вказані у діагнозі ЗЧМТ, струс головного мозку, травматичний шок ІІ ст., закрита травма грудної клітки, забій грудної клітки, забій тазу не підтверджуються об`єктивною симптоматикою в записах наданої медичної картки стаціонарного хворого, тому не можуть бути прийняті до уваги при судово-медичній кваліфікації.
Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду стороною обвинувачення докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні був підтверджений факт порушення обвинуваченим вимог ПДР, що призвело до зіткнення транспортних засобів. Зокрема, обвинувачений у судовому засіданні зазначеної обставини не заперечував, надав чіткі та послідовні показання. Суд враховує, що під час досудового розслідування були проведені ряд судових експертиз. За результатами проведення зазначених експертиз було встановлено, що транспортні засоби не мали технічних несправностей, які б сприяли виникненню ДТП. Натомість з технічної точки зору, попередження виникнення ДТП полягало у дотриманні ОСОБА_5 вимог 13.1 ПДР. 
З наданих суду матеріалів випливає, що в ході проведення судово-медичної експертизи потерпілої у останньої були виявлені тілесні ушкодження середньої тяжкості. Зазначені висновки сторонами кримінального провадження у судовому засіданні оспорені не були. 
Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити, що у пред`явленому ОСОБА_5 обвинуваченні наявне посилання на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень у вигляді, зокрема, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, травматичного шоку ІІ ст, закритої травми грудної клітки, забою грудної клітки. Однак з висновку судово-медичної експертизи, яка була проведена у зазначеному кримінальному провадженні під час досудового розслідування, випливає, що вказані у діагнозі ЗЧМТ, струс головного мозку, травматичний шок ІІ ст., закрита травма грудної клітки, забій грудної клітки, забій тазу не підтверджуються об`єктивною симптоматикою в записах наданої медичної картки стаціонарного хворого, тому не можуть бути прийняті до уваги при судово-медичній кваліфікації. Отже, суд вважає, що здійснення посилання на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, які об`єктивно не підтверджені, натомість спростовані відповідним висновком судової експертизи безпідставне. Саме тому суд вважає, що за результатами судового розгляду був підтверджений факт спричинення потерпілій тілесних ушкоджень у вигляді травми із залученням декількох ділянок тіла: закритого перелому середньої третини лівої плечової кістки зі зміщенням, закритого перелому дистального метаепіфізу правої променевої кістки зі зміщенням, закритого перелому обох кісток лівої гомілки на межі с/3. Однак підтверджені за результатами проведення судової експертизи тілесні ушкодження належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Зі змісту проведеної судово-медичної експертизи випливає, що тілесні ушкодження у потерпілої виникнули внаслідок ДТП. Також суд враховує, що виникнення цих тілесних ушкоджень у потерпілої саме внаслідок ДТП у судовому засіданні сторони кримінального провадження не заперечували. 
З огляду на викладене, суд вважає, що діяння обвинуваченого ОСОБА_5 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України (далі – КК), за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого – особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини. 
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВС № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття – це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, – тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
У постанові від 27.05.2026 (справа № 214/2983/24) ВС зауважив, що призначення покарання з урахуванням положень частини першої статті 69-1 КК може бути здійснене лише за наявності щонайменше однієї обставини, передбаченої пунктом 1 (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину) та пунктом 2 (добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди) частини першої статті 66 КК, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини та відсутності обставин, що обтяжують покарання. Відсутність хоча б однієї із зазначених складових виключає застосування частини першої статті 69-1 КК.
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.
В ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив нетяжкий злочин з необережності. Суд враховує, що ОСОБА_5 винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав, надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому злочину, щиро розкаявся. Крім того, суд бере до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_5 за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Згідно з наданими стороною захисту заяви потерпілої випливає, що потерпіла ОСОБА_7 до її смерті подала до суду заяву про відсутність претензій до обвинуваченого.
Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.
Вирішуючи питання щодо покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_5 , суд враховує таке.
Як вже суд зазначив вище, метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими. Санкція кримінального закону, за яким ОСОБА_10 обвинувачений, передбачає наявність альтернативи щодо призначення основного покарання – штраф, виправні роботи, арешт, обмеження волі.
Відповідно до частини першого статті 53 КК штраф – це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом, з урахуванням положень частини другої цієї статті.
Згідно з реченням першим частини другої статті 53 КК розмір штрафу визначається судом з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу.
Застереження, які б свідчили про неможливість призначення обвинуваченому кримінального покарання у виді штрафу, судом встановлені не були. Отже, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, відсутність застережень, визначених статтею 53 КК, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.
Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності правових підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суд вважає за доцільне зауважити таке.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 20 Постанови Пленуму ВС № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення кримінального правопорушення, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Відповідно до пункту 21 вищезазначеної Постанови від 23.12.2005 у кожному випадку призначення покарання за частиною першою та частиною другою статті 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами. Додаткове покарання, передбачене статтею 286 КК, суд може не призначати за наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і з урахуванням особи винного.
Санкція частини першої статті 286 КК містить безальтернативну вимогу призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Суд також вважає за доцільне звернути увагу на висновки ВС, зроблені у постанові від 12.03.2019 у справі №495/9188/16-к. У зазначеній постанові ВС вказав, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. Крім того, у зазначеній постанові ВС вказав на те, що кримінальне правопорушення, передбачене статтею 286 КК, законодавець відніс до злочинів проти безпеки руху, тому в цьому питанні думка потерпілого щодо виду та розміру покарання не є вирішальною.
Захисник обвинуваченого, виступаючи з промовою у судових дебатах, просила суд при визначенні обвинуваченій покарання застосувати до останньої положення статті 69 КК.
Враховуючи таку позицію сторони захисту, суд вважає за доцільне зазначити таке.
Відповідно до речення першого частини першої статті 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
ВС у постанові від 15.03.2018 (справа № 442/1887/16-к) звернув увагу на те, що застосування частини першої статті 69 КК можливе у випадку, коли пом`якшуючі обставини настільки знижують тяжкість злочину, що призначення винному покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
У постанові від 03.02.2021 (справа № 629/2739/18) ВС звернув увагу на те, що частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.
ВС роз`яснив, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
Як вже суд зазначив вище, в судовому засіданні встановлена наявність однієї обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченої (щире каяття). Захисник обвинуваченого здійснила посилання на те, що існує ще одна обставина, яка може бути врахована судом, а саме збіг важких особистих обставин. Однак суд враховує, що зазначене посилання захисника документально підтверджене не було. Тому такі доводи захисника суд вважає за доцільне відхилити.
Отже, суд вважає, що конкретні обставини справи не свідчать про те, що призначення обвинуваченому покарання в межах санкції кримінального закону буде явно несправедливим. Крім того, встановлені обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого нею діяння та, відповідно, не знижують ступінь тяжкості інкримінованого їй кримінального правопорушення. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для застосування при призначенні обвинуваченій покарання положень частини першої статті 69 КК.
Натомість, в судовому засіданні встановлено, що саме грубе порушення водієм – ОСОБА_5 – ПДР призвело до дорожньо-транспортної пригоди з наслідками, а саме спричинення тілесних ушкоджень потерпілій. З огляду на викладене, суд дійшов до переконання про доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на відносно тривалий строк.
Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. 
Згідно з частиною першою статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі – КВК) засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу.
Відповідно до речення першого частини другої статті 26 КВК у разі призначення штрафу з розстрочкою виплати певними частинами засуджений зобов`язаний сплачувати штраф у розмірі та строки, встановлені вироком суду. 
Зі змісту речення другого частини другої статті 26 КВК випливає, що про сплату відповідної частини штрафу засуджений повідомляє уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату відповідної частини штрафу.
Отже, строк відбування покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили. Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що ОСОБА_5 судом окрім основного покарання у виді обмеження волі призначене і додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. 
Частиною третьою статті 55 КК регламентовано, що при призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 цього Кодексу - з моменту набрання законної сили вироком.
Відповідно до приписів статті 77 КК у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.
Зі змісту пункту 4 підрозділу 1 розділу VI Порядку здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 за № 272/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.01.2019 за № 120/33091, строк покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі або позбавлення волі на певний строк поширюється на весь час відбування основного покарання і на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 КК України – з дня набрання законної сили судовим рішенням.
Отже, строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами слід рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК.
Згідно з частиною другою статті 124 КПК процесуальні витрати необхідно покласти на обвинуваченого.
Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд 

УХВАЛИВ:

Визнати  ОСОБА_5  винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 2 (два) роки.
Строк відбування покарання у виді штрафу рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Речові докази, а саме: 
- автомобіль марки Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1 , поміщений на спеціальний майданчик для тимчасово заарештованих транспортних засобів ГУНП у Вінницькій області (вулиця Ботанічна, 30-32 у місті Вінниці) – повернути власнику або іншому законному володільцю;
- автомобіль марки Man, реєстраційний номер НОМЕР_2 , поміщений на спеціальний майданчик для тимчасово заарештованих транспортних засобів ГУНП у Вінницькій області (вулиця Ботанічна, 30-32 у місті Вінниці) – повернути власнику або іншому законному володільцю.
Арешт, накладений на автомобіль марки Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль марки Man, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26.11.2025, – скасувати.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 8468 (вісім тисяч чотириста шістдесят вісім) гривень 30 копійок витрат на залучення експерта.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. 

Суддя: