КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 липня 2026 року м. Київ №320/53048/24
Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ТОВ "Житлолюкс Плюс" до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування припису,
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернулось ТОВ "Житлолюкс Плюс" з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, у якому просить суд:
- визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці протиправними та скасувати припис №Ц/КВ/18896/41-П від 12.08.2024, який винесено на підставі акту від 12.08.2024 №У/КВ/18896/41.
В обґрунтування позову позивач зазначає про те, що Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби України з питань праці протиправно проведено позаплановий захід державного нагляду та за його результатами винесено припис № Ц/КВ/18896/41-П від 12.08.2024, який не відповідає вимогам законодавства. Позивач вказує, що між ТОВ «Житлолюкс Плюс» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були укладені цивільно-правові договори підряду, а не трудові договори, тому дія трудового законодавства та законодавства про охорону праці на зазначені правовідносини не поширюється. Позивач стверджує, що відповідач без належного правового аналізу перекваліфікував цивільно-правові відносини у трудові, хоча не наділений такими повноваженнями. Позивач зазначає, що перевірка проведена не за місцем здійснення господарської діяльності, визначеним у направленні, а також із виходом за межі предмета перевірки, визначеного направленням на проведення заходу державного нагляду. Позивач вважає, що припис ґрунтується на припущеннях посадових осіб відповідача, не підтверджений належними доказами та прийнятий із порушенням вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» і Закону України «Про адміністративну процедуру». У зв`язку з наведеним позивач просить визнати протиправним та скасувати припис № Ц/КВ/18896/41-П від 12.08.2024. 
Ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.
Відповідач проти задоволення позову заперечив та у відзиві на позов зазначив про те, що припис винесено за результатами законно проведеного позапланового заходу державного нагляду, підставою для якого став груповий нещасний випадок, що стався 17.07.2024 із працівниками ТОВ «Житлолюкс Плюс». Відповідач вказує, що перевірку проведено на підставі наказу та належним чином оформленого направлення у період з 09.08.2024 по 12.08.2024. Відповідач зазначає, що представники товариства були відсутні за юридичною адресою, у зв`язку з чим документи перевірки направлялися поштовим зв`язком, а також вручалися уповноваженій особі підприємства. Відповідач вважає, що укладені цивільно-правові договори фактично приховували трудові відносини, оскільки характер виконуваних робіт відповідав ознакам трудових правовідносин, визначеним законодавством та практикою Верховного Суду. Відповідач посилається на правові висновки Верховного Суду щодо критеріїв розмежування трудових та цивільно-правових відносин і зазначає, що саме фактичний зміст правовідносин, а не назва договору, має вирішальне значення. Відповідач вважає, що інспекторами було дотримано процедуру проведення перевірки, а припис є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає виконанню. 
Розглянувши матеріали справи, суд зазначає таке. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлолюкс Плюс» (код ЄДРПОУ 36856859) звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці про визнання протиправним та скасування припису № Ц/КВ/18896/41-П від 12.08.2024. 
Підставою для проведення позапланового заходу державного нагляду стало настання 17.07.2024 групового нещасного випадку зі смертельним наслідком, який стався із ОСОБА_1 (загиблий) та ОСОБА_2 (потерпілий) під час виконання робіт в інтересах ТОВ «Житлолюкс Плюс» за адресою: вул. Коростишівська, 41, м. Житомир. 
На підставі наказу Центрального міжрегіонального управління Держпраці №686/Ц-ЗК від 31.07.2024 було оформлено направлення на проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) від 01.08.2024 №1/1/24912-24. 
Предметом перевірки визначено додержання вимог законодавства з охорони праці, гігієни праці та законодавства про працю в межах питань, які стали підставою для проведення заходу державного нагляду. Перевірку призначено на період з 09.08.2024 по 12.08.2024. 
Під час проведення перевірки посадові особи Центрального міжрегіонального управління Держпраці здійснили виїзд за юридичною адресою товариства: м. Київ, вул. Юрія Коцюбинського, буд. 7, офіс 3. 
За твердженням відповідача, представники товариства за цією адресою були відсутні, а генеральний директор повідомив, що фактичне місце здійснення діяльності знаходиться за адресою: проспект Соборності, 5-Б, м. Київ. 
12.08.2024 уповноваженій особі товариства були вручені вимоги про надання документів, необхідних для проведення перевірки. 
За результатами перевірки 12.08.2024 складено акт №Ц/КВ/18896/41, яким зафіксовано порушення вимог законодавства у сферах охорони праці та законодавства про працю.
На підставі акта позапланової перевірки від 12.08.2024 № Ц/КВ/18896/41 Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби України з питань праці винесено Припис від 12.08.2024 № Ц/КВ/18896/41-П, яким ТОВ «Житлолюкс Плюс» зобов`язано усунути виявлені під час перевірки порушення законодавства про охорону праці, а саме:
1) роботодавцем не забезпечено формування планів-графіків проведення навчання та перевірки знань з питань охорони праці, з якими повинні бути ознайомлені працівники; 
2) роботодавцем не забезпечено інформування працівників під час укладення трудового договору про умови праці, а також про наявність на робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів; 
3) працівники, які приймаються на роботу, не проходять під керівництвом досвідчених працівників стажування тривалістю не менше двох-п`ятнадцяти змін; 
4) на підприємстві не опрацьовано програми стажування (дублювання) для конкретних професій, які повинні розроблятися відповідно до функціональних обов`язків працівників та затверджуватися роботодавцем; 
5) відсутній затверджений роботодавцем перелік посад і професій працівників, які повинні проходити стажування (дублювання), а також не визначено строки такого стажування; 
6) не призначено особу, яка заміщує відповідального за електрогосподарство у разі його відсутності (відпустка, хвороба тощо); 
7) працівники підприємства виконують роботи на висоті понад 1,3 метра без подання декларації відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства з охорони праці; 
8) не подано декларацію відповідності матеріально-технічної бази для виконання зварювальних робіт; 
9) службою охорони праці підприємства не розробляються графіки обстеження підприємства щодо створення безпечних і нешкідливих умов праці; 
10) до виконання робіт допущено працівників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які не пройшли навчання та перевірку знань з питань охорони праці, надання домедичної допомоги потерпілим від нещасних випадків та правил поведінки у разі виникнення аварії; 
11) до виконання робіт допущено працівників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без щорічного спеціального навчання та перевірки знань відповідних нормативно-правових актів з охорони праці; 
12) інженер з охорони праці ОСОБА_3 не пройшов навчання та перевірку знань з питань охорони праці; 
13) працівникам підприємства (головному бухгалтеру, юристу та іншим особам) не присвоєно відповідну групу з електробезпеки та відсутній журнал присвоєння і атестації на І групу з електробезпеки; 
14) комірнику підприємства не проведено вступний інструктаж з питань охорони праці; 
15) на підприємстві не проводяться перевірки та випробування електроінструменту (кутових шліфувальних машин, перфораторів, відбійних молотків, зварювальних апаратів тощо); 
16) кабелі-подовжувачі, які використовуються на підприємстві, не проходять періодичну перевірку у встановлені строки; 
17) результати перевірок та випробувань електроінструменту не вносяться до журналу обліку перевірки та випробування електроінструменту, подовжувачів і трансформаторів; 
18) не призначено особу, відповідальну за збереження та справність електроінструменту; 
19) працівники, які виконують роботи за адресою: м. Житомир, вул. Коростишівська, 41, не забезпечені спеціальним одягом та іншими засобами індивідуального захисту; 
20) відсутні особисті картки видачі засобів індивідуального захисту працівникам, які виконують роботи за адресою: м. Житомир, вул. Коростишівська, 41; 
21) під час виконання робіт на висоті працівники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не забезпечені необхідними засобами індивідуального захисту, зокрема запобіжними поясами; 
22) відсутній проєкт виконання робіт (ПВР) на монтажні роботи; 
23) до виконання стропильних робіт допущено працівників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які не пройшли професійну підготовку; 
24) працівники підприємства допускаються до роботи без проходження обов`язкових медичних оглядів; 
25) підприємство не зверталося до територіального органу Держпраці із заявою для складання акта визначення категорій працівників, які підлягають попереднім (періодичним) медичним оглядам; 
26) підприємство не зверталося до територіального органу Держпраці щодо погодження списків працівників, які підлягають періодичним медичним оглядам; 
27) підприємство не зверталося до територіального органу Держпраці щодо погодження заключних актів за результатами проведення періодичних медичних оглядів працівників; 
28) роботодавцем не організовано лабораторні дослідження умов праці з визначенням шкідливих та небезпечних факторів виробничого середовища і трудового процесу на робочих місцях; 
29) роботодавцем не проведено атестацію робочих місць за умовами праці відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 № 442 «Про Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці».
Не погодившись із приписом, позивач звернувся до відповідача зі скаргою в адміністративному порядку, однак за результатами її розгляду припис залишено без змін. Після цього товариство звернулося до суду із даним адміністративним позовом про визнання припису протиправним та його скасування.
Надаючи оцінку спірному припису, суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) встановлені Законом України від 5 квітня 2007 року №877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі Закон №877-V).
За визначенням, наведеним у абзацах 2, 3 частини 1 статті 1 Закону №877-V державний нагляд (контроль) - це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища, а заходи державного нагляду (контролю) - це планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.
Сферу дії цього Закону визначено приписами статті 2.
Основні принципи державного нагляду (контролю) установлені статтею 3 цього Закону, до яких, зокрема, віднесено:
пріоритетність безпеки у питаннях життя і здоров`я людини, функціонування і розвитку суспільства, середовища проживання і життєдіяльності перед будь-якими іншими інтересами і цілями у сфері господарської діяльності;
здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом;
орієнтованість державного нагляду (контролю) на запобігання правопорушенням у сфері господарської діяльності;
здійснення державного нагляду (контролю) на основі принципу оцінки ризиків та доцільності.
Порядок та підстави проведення позапланових заходів зі здійснення державного нагляду (контролю) визначені статтею 6 Закону №877-V, відповідно до абзацу 9 частини першої якої, підставою для здійснення позапланових заходів є, зокрема, настання аварії, пожежі, смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання, що було пов`язано з діяльністю суб`єкта господарювання.
Під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю) (абзац 12 частини першої статті 6 Закону №877-V).
За правилами частини другої статті 6 Закону №877-V забороняється проведення позапланових заходів з інших підстав, крім передбачених цією статтею. Виключенням з цього правила є лише приписи частини четвертої статті 2 цього Закону.
Частиною 1 статті 8 Закону №877-V установлено, що орган державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, під час здійснення державного нагляду (контролю), зокрема, має право вимагати від суб`єкта господарювання усунення виявлених порушень вимог законодавства.
Отже, виходячи із основних засад та принципів, визначених Законом №877-V позапланова перевірка є особливою формою контролю, спрямованого на попередження у майбутньому подій, що передували нещасному випадку, що здійснюється незалежно від інших заходів, що зазвичай проводяться у таких випадках.
Водночас, основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на охорону їх життя і здоров`я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці, визначені Законом України від 14 жовтня 1992 року №2694-ХІІ «Про охорону праці» (далі - Закон №2694-ХІІ), який регулює за участю відповідних органів державної влади відносини між роботодавцем і працівником з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища і встановлює єдиний порядок організації охорони праці в Україні.
Цим же Законом №2694-ХІІ передбачено відшкодування шкоди у разі ушкодження здоров`я працівників або у разі їх смерті (стаття 9) та запроваджено процедуру розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій (стаття 22).
Так, за приписами частин 1, 2 статті 22 Закону №2694-ХІІ роботодавець повинен організовувати розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій відповідно до положення, що затверджується Кабінетом Міністрів України за погодженням з всеукраїнськими об`єднаннями профспілок.
За підсумками розслідування нещасного випадку, професійного захворювання або аварії роботодавець складає акт за встановленою формою, один примірник якого він зобов`язаний видати потерпілому або іншій заінтересованій особі не пізніше трьох днів з моменту закінчення розслідування.
На виконання статті 22 Закону України «Про охорону праці» і статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» 17 квітня 2019 року Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві №337, яким установлено процедуру проведення розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, що сталися з особами, визначеними частиною першою статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
За визначенням, наведеним у пункті 3 Порядку №337, нещасний випадок - обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обов`язків або в дорозі (на транспортному засобі підприємства чи за дорученням роботодавця), внаслідок яких заподіяно шкоду здоров`ю, зокрема від одержання поранення, травми, у тому числі внаслідок тілесних ушкоджень, гострого професійного захворювання (отруєння) та інших отруєнь, одержання сонячного або теплового удару, опіку, обмороження, а також у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, одержання інших ушкоджень внаслідок аварії, пожежі, стихійного лиха (землетрусу, зсуву, повені, урагану тощо), контакту з представниками тваринного та рослинного світу, які призвели до втрати працівником працездатності на один робочий день чи більше або до необхідності переведення його на іншу (легшу) роботу не менш як на один робочий день, зникнення тощо.
За умовами пункту 8 Порядку №337 у разі отримання інформації про нещасний випадок та/або гостре професійне захворювання (отруєння) від безпосереднього керівника робіт, повідомлення від закладу охорони здоров`я, заяви потерпілого, членів його сім`ї чи уповноваженої ним особи тощо роботодавець зобов`язаний протягом двох годин повідомити підприємствам (установам, організаціям), зазначеним в абзацах четвертому - дев`ятому цього пункту, з використанням засобів зв`язку та не пізніше наступного робочого дня надати на паперовому носії повідомлення згідно з додатком 2.
За правилами пункту 10 Порядку №337 спеціальному розслідуванню, підлягають, зокрема, нещасні випадки із смертельними наслідками.
Держпраці та/або її територіальним органом утворюється комісія із спеціального розслідування (далі - спеціальна комісія). Спеціальна комісія утворюється протягом одного робочого дня після отримання від роботодавця письмового повідомлення про нещасний випадок або за інформацією, отриманою з інших джерел (органу досудового розслідування, звернень потерпілого або членів його сім`ї чи уповноваженої ними особи, первинних організацій і територіальних об`єднань профспілок) (пункт 14 Порядку №337).
Обов`язки та права такої комісії визначені пунктами 33,38 Порядку №337.
У пункті 49 Порядку №337 наведено перелік документів, що є складовими матеріалів розслідування (спеціального розслідування), зокрема, у разі проведення спеціального розслідування випадку смерті працівника під час виконання ним трудових (посадових) обов`язків до матеріалів розслідування належать:
повідомлення роботодавця (замовника робіт) про нещасний випадок та/або гостре професійне захворювання (отруєння), звернення органу досудового розслідування, інформація, отримана з інших джерел (звернення юридичних і фізичних осіб тощо), рішення (постанова) суду про проведення розслідування чи повторного розслідування або про встановлення факту настання нещасного випадку в судовому порядку;
копія наказу Держпраці про утворення спеціальної комісії;
копія наказу Держпраці про продовження строку спеціального розслідування;
примірник (копія) акта за формою Н-1;
медичний висновок про причини смерті, стан алкогольного, токсичного чи наркотичного сп`яніння;
протокол огляду місця, де сталися нещасний випадок та/або гостре професійне захворювання (отруєння), за встановленою формою;
протокол зустрічі членів спеціальної комісії з членами сім`ї потерпілого чи уповноваженою особою, яка представляє їх інтереси;
інші документи залежно від обставин і причин настання смерті працівника під час виконання ним трудових (посадових) обов`язків.
Документи, що отримані, використані та складені комісією (спеціальною комісією) під час проведення розслідування, зазначаються окремим переліком і належать до матеріалів розслідування нещасного випадку та/або гострого професійного захворювання (отруєння), аварії.
Підписання членами комісії (спеціальної комісії) протоколів, актів та інших документів, передбачених Порядком, та затвердження їх роботодавцем, який утворив комісію, або керівником органу, що утворив спеціальну комісію, може здійснюватися також шляхом накладення електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису такої особи.
Перелік обставин, за яких нещасний випадок та/або гостре професійне захворювання (отруєння) визнаються пов`язаними з виробництвом, наведений в пункті 52 Порядку №337. До таких випадків віднесено, зокрема, виконання потерпілим трудових (посадових) обов`язків згідно з внутрішнім трудовим розпорядком підприємства (установи, організації), у тому числі у відрядженні (згідно з внутрішнім трудовим розпорядком підприємства (установи, організації), на яке він відряджений).
Виходячи із змісту основних засад та принципів Закону №877-V, а також меж його дії, визначених статтею 2 цього Закону, метою позапланової перевірки є, насамперед, виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства. Тобто, орган державного нагляду (контролю) визначає у віднесеній до сфери його відання критерії, за якими оцінюється ступінь ризику від здійснення суб`єктом господарювання своєї діяльності. Враховуючи те, що основним принципом такої перевірки є саме пріоритетність безпеки у питаннях життя і здоров`я людини, функціонування і розвитку суспільства, середовища проживання і життєдіяльності перед будь-якими іншими інтересами у сфері господарської діяльності, повноваження органу Держпраці під час проведення такого заходу є обмеженими лише в частині з`ясування питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю). Наслідками такої перевірки є складання припису, що має правові наслідки лише для суб`єкта господарювання.
Водночас питання, пов`язані з організацією розслідування нещасного випадку та взаємодії роботодавця з органом державного нагляду (контролю) визначені іншим Законом №2694-ХІІ та прийнятим на його виконання Порядком №337.
Так, виходячи із оцінки преамбули Закону №2694-ХІІ та положень Порядку №337 на роботодавця покладено обов`язок організувати та провести спеціальне розслідування нещасного випадку на виробництві, метою якого є встановлення обставин, за яких такий випадок визнається таким, що пов`язаний з виробництвом, що насамперед дає право на отримання соціальних гарантій особами, що мають на них право. Метою такого розслідування є насамперед висновки, за яких працівник (або інша постраждала особа) має право на відшкодування шкоди у разі ушкодження його здоров`я.
Крім того, проведення спеціального розслідування здійснюється виключно роботодавцем або іншою уповноваженою особою підприємства, в той час як обов`язок організувати та провести позапланову перевірку покладено на орган державного контролю.
Представник Держпраці, за приписами Порядку №337 лише входить до складу спеціальної комісії, що проводить таке розслідування. Наведене означає, що законодавець, зобов`язуючи керівника підприємства вчинити певні дії з приводу нещасного випадку, що стався на його території, жодним чином не пов`язує виконання роботодавцем цього обов`язку з діяльністю органу державного контролю у таких випадках і не ставить орган Держпраці у залежність від строків та результатів розслідування, що проводить роботодавець.
Враховуючи те, що за приписами Закону №877-V, діяльність органів державного контролю є превентивною і, у першу чергу, спрямована на виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства шляхом вжиття відповідних заходів реагування, до яких відносяться і позапланові перевірки, суд дійшов висновку, що проведення спеціального розслідування відповідно до приписів Порядку №337 жодним чином не впливає на обов`язок контролюючого органу організувати окрему позапланову перевірку з підстав, передбачених статтею 6 Закону №877-V та не обмежує в часі проведення такого заходу.
Наведений у пункті 49 Порядку №337 перелік документів, що відносяться до матеріалів спеціального розслідування, не є вичерпним і законодавець жодним чином не забороняє одночасно або попередньо провести позапланову перевірку установи з приводу нещасного випадку, що стався, та надалі долучити ці документи до матеріалів такого розслідування. Питання хронології подій, що передують складанню акта про нещасний випадок та акта про результати проведення позапланового заходу, вирішуються виходячи із процедури, що встановлена саме для такого виду заходу. Це означає, що позапланова перевірка проводиться автономно, а на її висновки не впливають тривалість проведення та дата затвердження результатів спеціального розслідування.
Отже, аналіз наведених норм законодавства, дає підстави для висновку, що приписами Порядку №337 урегульовані наступні процедури: проведення розслідування нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві; облік таких випадків. Наслідком такого розслідування є складання відповідного акта, згідно з яким у певної категорії осіб виникає можливість реалізації права на страхові виплати у разі смерті потерпілого (частина перша статті 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).
Натомість, приписами абзацу 9 частини 1 статті 6 Закону №877-V смерть потерпілого внаслідок нещасного випадку є однією із підстав для здійснення позапланових заходів органом державного нагляду (контролю). І на проведення цього заходу жодним чином не впливають результати інших процедур, проведення яких передбачені чинним законодавством у таких випадках.
Таким чином, за предметом регулювання у контексті аналізу наведених норм законодавства, позапланова перевірка та спеціальне розслідування є самостійними, обов`язковими заходами, умовою проведення яких є, зокрема, факт настання нещасного випадку, що призвів до смерті працівника. Водночас проведення жодного із зазначених заходів, не залежить від результатів іншого, так як вони проводяться незалежно один від одного, на підставі різних нормативно-правових актів, мають різну мету, різні організаційні процедури та наслідки.
Суд також зазначає, що питання взаємозв`язку смерті працівника та діяльності підприємства безпосередньо не вирішується під час проведення позапланових перевірок, так як норми Закону №877-V, зобов`язують контролюючий орган насамперед перевірити причини, за яких такий випадок стався та вжити відповідних заходів, з метою запобігання таких подій у майбутньому.
Такі висновки висловив Верховний Суд у постанові від 24 серпня 2023 року у справі №620/18817/21.
Тому суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що комісією проведено перевірку з питань, що виходять за межі предмету контрольного заходу, та не стосуються цього нещасного випадку смерті працівника ОСОБА_1 та пошкодження працівника ОСОБА_2 . 
Судом встановлено, що позапланова перевірка ТОВ «Житлолюкс Плюс» проведена Центральним міжрегіональним управлінням Державної служби України з питань праці на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначених Законом №877-V та Законом України «Про охорону праці».
За результатами проведеного заходу державного нагляду складено Акт перевірки від 12.08.2024 № Ц/КВ/18896/41 та винесено припис від 12.08.2024 № Ц/КВ/18896/41-П, яким зафіксовано 29 порушень вимог законодавства про охорону праці та промислову безпеку.
Одним із основних доводів позивача є те, що значна частина порушень, викладених у спірному Приписі, стосується ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які, на думку позивача, не є його працівниками, оскільки з ними були укладені договори підряду (цивільно-правові договори) від 04.09.2023.
Позивач зазначає, що правовідносини з указаними особами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, а не Кодексу законів про працю України, у зв`язку із чим вимоги Закону України «Про охорону праці» на них не поширюються.
На підтвердження зазначених доводів позивачем надано копію висновку науково-правової експертизи від 24.09.2024 № 126/131-е.
Разом з тим суд не може погодитися із наведеними доводами позивача з огляду на таке.
Суд виходить із того, що законодавство про охорону праці має превентивний характер та спрямоване насамперед на забезпечення безпеки життя і здоров`я осіб, які виконують роботи. Тому при вирішенні питання про правомірність винесення Припису визначальним є встановлення того, чи були виявлені порушення вимог безпеки праці, а не виключно формальна правова кваліфікація договірних відносин між суб`єктом господарювання та фізичними особами.
За змістом статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
З аналізу наведених норм суд висновує, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 820/1432/17, від 13.06.2019 у справі № 815/954/18, від 04.09.2019 у справі № 480/4515/18 та від 26.09.2019 у справі № 0440/5828/18.
Згідно з частиною першою статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
З аналізу наведених норм, видно, що основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.
Зокрема, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегульоване - чинним законодавством України.
Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності.
За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 127/21595/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 820/1432/17, від 29.08.2017 у справі № 587/1714/17, від 26.09.2018 у справі № 822/723/17, від 13.06.2019 у справі № 1840/2507/18, від 08.10.2018 у справі № 553/954/17, від 06.03.2019 у справі № 802/2066/16-а, 13.06.2019 у справі № 815/954/18, від 24.10.2019 у справі № 804/6962/17.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на підтвердження своїх доводів про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували у трудових відносинах із ТОВ «Житлолюкс Плюс», а виконували роботи на підставі цивільно-правових договорів, позивачем надано копії договорів підряду (цивільно-правових договорів), укладених 04.09.2023 між ТОВ «Житлолюкс Плюс» як Замовником та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як Виконавцями.
Відповідно до пункту 1.1 зазначених договорів Замовник доручає, а Виконавець зобов`язується на власний ризик організувати та виконати роботи з допоміжних робіт під час будівництва монолітного каркасу на визначеному об`єкті Замовника та після завершення робіт здати їх результат за актом приймання-передачі.
Пунктом 1.2 договорів передбачено, що правовідносини сторін не є трудовими, а на Виконавців не поширюються права, передбачені трудовим законодавством та Правилами внутрішнього трудового розпорядку.
Разом із тим аналіз змісту укладених договорів свідчить, що Замовник не лише визначав вид та місце виконання робіт, а й здійснював організацію та координацію процесу їх виконання.
Так, відповідно до пункту 3.1.7 договорів Виконавець під час виконання робіт використовує власні засоби виробництва (інструменти, обладнання, драбини, ліси тощо), а згідно з пунктом 3.2.1 Замовник зобов`язаний забезпечити Виконавця усім необхідним для виконання робіт, передбачених договором.
Крім того, пунктом 8.1 договорів передбачено, що координація процесу виконання робіт покладається на уповноваженого представника Замовника — координатора, а пунктом 8.2 визначено, що така координація полягає в організації процесу робіт, контролі за ходом, строками та якістю їх виконання. Відповідно до пункту 8.3 договорів координатор наділений правом порушувати перед Замовником питання про розірвання договору у разі неналежного виконання робіт Виконавцем.
Також договорами передбачено обов`язок Виконавця під час виконання робіт дбати про особисту безпеку та безпеку оточуючих осіб (пункт 3.1.3), а також відповідальність за належне та безпечне виконання робіт.
Отже, незважаючи на визначення сторонами правовідносин як цивільно-правових, зі змісту укладених договорів убачається, що роботи виконувалися на виробничих об`єктах позивача, за його завданням, під організацією та контролем уповноваженого представника ТОВ «Житлолюкс Плюс».
Саме ці обставини були враховані відповідачем під час проведення перевірки та стали підставою для застосування до позивача вимог законодавства про охорону праці щодо організації безпечного виконання робіт.
Таким чином, трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт (даний обсяг роботи відсутній в наданих позивачем цивільно-правових договорах). Тобто, предметом цивільно-правових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.
Відтак, незалежно від правової природи укладених між сторонами договорів, саме позивач як суб`єкт господарювання, який організував виконання робіт на власному виробничому об`єкті, був зобов`язаний забезпечити дотримання вимог законодавства про охорону праці, а тому посилання позивача виключно на цивільно-правовий характер укладених договорів саме по собі не спростовує правомірності спірного Припису.
Навіть якщо виходити із того, що між позивачем та зазначеними особами були укладені цивільно-правові договори, це саме по собі не звільняє позивача від обов`язку забезпечити безпечні умови виконання робіт на об`єкті, який перебував під його організацією та контролем.
Надаючи оцінку зазначеним доводам, суд виходить із того, що предметом розгляду цієї адміністративної справи є перевірка правомірності Припису Центрального міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці від 12.08.2024 № Ц/КВ/18896/41-П, винесеного за результатами позапланової перевірки додержання позивачем вимог законодавства у сфері охорони праці.
Водночас предметом цього спору не є встановлення факту існування або відсутності трудових правовідносин між позивачем та фізичними особами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а також не є вирішення питання щодо перекваліфікації укладених між ними цивільно-правових договорів у трудові договори.
Суд зазначає, що вирішення питання про правову природу цивільно-правових договорів, наявність чи відсутність прихованих трудових відносин, а також встановлення факту фактичного допуску працівника до роботи без належного оформлення трудових відносин є самостійним предметом доказування в іншій категорії спорів та здійснюється з урахуванням встановлених законом підстав і процедури.
У межах цієї справи суд перевіряє виключно, чи були наявні у відповідача передбачені законом підстави для винесення спірного Припису та чи підтверджуються матеріалами перевірки виявлені порушення вимог законодавства про охорону праці.
За таких обставин суд не надає оцінки цивільно-правовим договорам з точки зору їх відповідності ознакам трудового договору чи можливості їх перекваліфікації у трудові правовідносини, оскільки вирішення цього питання виходить за межі предмета доказування у даній справі.
Разом із тим укладення позивачем цивільно-правових договорів із фізичними особами не спростовує встановлених під час перевірки обставин та не може бути безумовною підставою для висновку про неправомірність спірного Припису, оскільки такі обставини підлягають оцінці судом виключно в аспекті дотримання позивачем вимог законодавства про охорону праці, які стали предметом перевірки та оскарження у цій справі.
Щодо наданого позивачем висновку науково-правової експертизи від 24.09.2024 № 126/131-е суд зазначає таке.
Вказаний документ за своїм змістом є висновком спеціаліста з питань застосування законодавства та містить правову оцінку обставин справи і тлумачення норм права.
Водночас відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України питання застосування норм матеріального права та надання правової оцінки встановленим обставинам належать до виключної компетенції суду.
Наданий позивачем висновок не є висновком судового експерта у розумінні процесуального закону, не підтверджує будь-яких фактичних обставин, що входять до предмета доказування у цій справі, а лише відображає правову позицію його автора щодо спірних правовідносин.
За таких обставин зазначений висновок не має наперед встановленої доказової сили, підлягає оцінці судом нарівні з іншими матеріалами справи та не може бути покладений в основу судового рішення як доказ обставин, на які посилається позивач.
Фактично наведений висновок містить лише правову позицію його автора щодо застосування норм права, яка не є обов`язковою для суду.
Крім того, наведені у висновку міркування стосуються переважно питання розмежування цивільно-правових та трудових відносин, тоді як предметом розгляду цієї справи є перевірка правомірності Припису, винесеного за результатами здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони праці. З огляду на це наведений висновок не спростовує встановлених під час перевірки порушень законодавства про охорону праці та не впливає на висновки суду у цій справі.
Щодо доводів позивача про проведення перевірки не за юридичною адресою товариства, суд зазначає таке. 
Суд відхиляє доводи позивача про те, що позаплановий захід державного нагляду (контролю) проведено з порушенням вимог законодавства у зв`язку із його здійсненням не за юридичною адресою ТОВ «Житлолюкс Плюс».
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів.
Як встановлено судом, 09.08.2024 головними державними інспекторами Центрального міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці здійснено виїзд за юридичною адресою ТОВ «Житлолюкс Плюс», зазначеною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: м. Київ, вул. Юрія Коцюбинського, буд. 7, офіс 3.
Однак представники товариства за вказаною адресою були відсутні.
Матеріалами справи підтверджується, що під час телефонної розмови генеральний директор товариства Герасимчук Павло Володимирович повідомив інспекторів про те, що господарська діяльність ТОВ «Житлолюкс Плюс» фактично здійснюється за адресою: м. Київ, проспект Соборності, 5-Б.
Саме за цією адресою інспекторами було продовжено здійснення заходу державного нагляду, уповноваженій особі товариства вручено вимоги про надання документів від 12.08.2024 № Ц/КВ/18896/41 та № Ц/КВ/18896/3, а також витребувано документи, необхідні для проведення перевірки.
Таким чином, проведення перевірки за місцем фактичного здійснення господарської діяльності товариства відповідало вимогам Закону №877-V та було обумовлено саме повідомленням керівника позивача про місце здійснення такої діяльності.
Суд також враховує, що матеріали справи не містять доказів того, що проведення перевірки за місцем фактичного здійснення господарської діяльності будь-яким чином обмежило права позивача чи позбавило його можливості брати участь у перевірці, надавати пояснення або документи.
Навпаки, позивачу були вручені вимоги про надання документів, частину документів товариством було надано, а після завершення перевірки акт та приписи були направлені на юридичну адресу товариства рекомендованим поштовим відправленням.
За таких обставин суд дійшов висновку, що доводи позивача щодо незаконності проведення перевірки через її здійснення не за юридичною адресою товариства є необґрунтованими та не свідчать про порушення відповідачем вимог законодавства під час проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю).
Аналогічний підхід висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2026 у справі № 380/9501/25, у якій суд зазначив, що проведення заходу державного нагляду (контролю) за місцем фактичного здійснення господарської діяльності суб`єкта господарювання відповідає вимогам Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». При цьому формальні неточності щодо місця проведення перевірки або окремих процедурних аспектів не можуть бути безумовною підставою для визнання її результатів протиправними, якщо такі недоліки не вплинули на об`єктивність перевірки та не призвели до порушення прав суб`єкта господарювання.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 у справі № 816/228/17 сформувала правовий висновок, відповідно до якого не кожне порушення процедури проведення заходу державного нагляду (контролю) є достатньою підставою для скасування його результатів. Вирішальним є встановлення того, чи мало таке порушення істотний характер, чи вплинуло воно на законність результатів перевірки та чи призвело до порушення прав і законних інтересів суб`єкта господарювання.
У цій справі судом не встановлено, що проведення перевірки за місцем фактичного здійснення господарської діяльності позивача будь-яким чином обмежило його процесуальні права або вплинуло на повноту та об`єктивність проведення заходу державного нагляду (контролю). 
Натомість, матеріалами справи підтверджується, що після прибуття інспекторів за юридичною адресою саме керівник товариства повідомив про фактичне місце здійснення господарської діяльності, за яким і було проведено перевірку, а позивач мав можливість надати документи, пояснення та реалізувати свої права під час здійснення контрольного заходу. Отже, наведені позивачем доводи щодо порушення процедури проведення перевірки суд вважає необґрунтованими.
Суд зазначає, що позивачем не наведено окремих доводів щодо неправомірності кожного із порушень, зафіксованих в Акті перевірки та Приписі від 12.08.2024 № Ц/КВ/18896/41-П, а також не подано належних і допустимих доказів, які б спростовували встановлені відповідачем обставини чи підтверджували відсутність виявлених порушень вимог законодавства про охорону праці.
Фактично доводи позовної заяви зводяться до посилань на нібито допущені відповідачем процедурні порушення під час проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) та до незгоди із поширенням на окремих осіб вимог законодавства про охорону праці.
Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, а доводи позивача не спростовують правомірності спірного Припису та не свідчать про порушення відповідачем вимог законодавства під час проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю). Відтак підстав для задоволення позову суд не вбачає.
З аналізу змісту спірного припису суд дійшов висновку, що встановлені порушення стосуються різних напрямів забезпечення роботодавцем належної системи управління охороною праці та можуть бути умовно об`єднані у декілька груп.
Так, у пунктах 1, 3, 4, 5, 10, 11, 12, 14 Припису встановлено відсутність планів-графіків навчання, непроведення стажування новоприйнятих працівників, відсутність програм стажування, непроведення вступного інструктажу, а також допуск до роботи працівників, які не пройшли навчання, спеціального навчання та перевірку знань з питань охорони праці. Вказані вимоги прямо передбачені Законом України «Про охорону праці», Типовим положенням про порядок проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці та іншими нормативно-правовими актами.
У пунктах 6, 13, 15, 16, 17, 18 Припису відповідачем встановлено відсутність призначення особи, відповідальної за електрогосподарство у разі її заміщення, неприсвоєння працівникам груп з електробезпеки, непроведення випробування електроінструменту, непройдення періодичної перевірки подовжувачів, відсутність журналів обліку перевірок електроінструменту та непризначення відповідальної особи за його збереження. Такі вимоги прямо передбачені Правилами безпечної експлуатації електроустановок споживачів. 
Перевіркою також встановлено порушення, викладені у пунктах 7, 8, 21, 22, 23 Припису, щодо виконання робіт підвищеної небезпеки без подання декларацій відповідності матеріально-технічної бази, відсутність проєкту виконання робіт, допуск працівників до виконання робіт на висоті та стропальних робіт без проходження необхідної підготовки та без забезпечення відповідними засобами індивідуального захисту. Зазначені вимоги встановлені Законом України «Про охорону праці», Порядком видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки, Правилами охорони праці під час виконання робіт на висоті та Правилами охорони праці під час експлуатації вантажопідіймальних кранів.
Порушення, зазначені у пунктах 24, 25, 26, 27, 28 Припису свідчать про те, що позивач допускав працівників до роботи без проведення обов`язкових медичних оглядів, не звертався до територіального органу Держпраці щодо визначення категорій працівників, які підлягають медичним оглядам, не погоджував відповідні списки та заключні акти, а також не організував лабораторні дослідження умов праці. Такі обов`язки роботодавця передбачені статтею 17 Закону України «Про охорону праці» та Порядком проведення медичних оглядів працівників певних категорій.
Також, зазначені у пунктах 19 та 20 Припису містять порушення того, що працівники не були забезпечені засобами індивідуального захисту у повному обсязі, а також були відсутні картки їх видачі. Такі вимоги прямо передбачені статтею 8 Закону України «Про охорону праці» та Мінімальними вимогами безпеки і охорони здоров`я при використанні працівниками засобів індивідуального захисту на робочому місці.
Окремо суд зазначає щодо пункту 29 Припису. Перевіркою встановлено, що позивач не провів атестацію робочих місць за умовами праці відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №442. Проведення атестації робочих місць є обов`язком роботодавця, а матеріали справи не містять доказів її проведення на момент здійснення контрольного заходу.
Оцінюючи наведені порушення у їх сукупності, суд доходить висновку, що вони стосуються різних елементів функціонування системи охорони праці на підприємстві та підтверджуються Актом перевірки, на підставі якого винесено спірний припис.
При цьому позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б спростовували встановлені відповідачем фактичні обставини або свідчили про виконання вимог законодавства про охорону праці станом на дату проведення перевірки.
За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржуваний припис є обґрунтованим, а підстави для його скасування відсутні.
Суд звертає увагу, що Припис містить вимоги щодо усунення порушень нормативно-правових актів з охорони праці, зокрема стосовно навчання працівників, проведення медичних оглядів, забезпечення засобами індивідуального захисту, оформлення дозвільної документації, виконання робіт підвищеної небезпеки, технічного стану обладнання та організації безпечного виконання робіт. Разом із тим позивач не навів конкретних доводів щодо неправомірності встановлення будь-якого із зазначених порушень.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. 
Позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували встановлені під час перевірки порушення або свідчили про їх відсутність, натомість обмежився доводами щодо нібито допущених відповідачем процедурних порушень.
Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, є обґрунтованим, розсудливим та пропорційним.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Предметом доказування відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають суду можливість дійти висновку про наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування, а питання про їх достатність суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги чи заперечення. В адміністративних справах щодо оскарження рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок доведення правомірності прийнятого рішення покладається на відповідача.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, повному, всебічному та об`єктивному дослідженні, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, перевіривши доводи сторін та надавши їм правову оцінку відповідно до вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення, тоді як позивачем не доведено наявності підстав для визнання його протиправним та скасування.
За наведених обставин адміністративний позов задоволенню не підлягає.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Відмовити у задоволенні адміністративного позову.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.