справа № 369/4323/24 головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/7012/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної систем «Київоблгаз» про відшкодування шкоди та нарахування обсягу невідпущеного газу,
В С Т А Н О В И В:
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної систем «Київоблгаз» про відшкодування шкоди та нарахування обсягу невідпущеного газу.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до Витягу з реєстру нерухомості він є власником будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області дії АТ «Київоблгаз» визнано протиправними в частині відключення домогосподарства за адресою АДРЕСА_1 . 
На підставі даного рішення, Вишневим відділом ДВС у Бучанському районі Київської області було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 про зобов`язання АТ «Оператор газорозподільної систем «Київоблгаз» відновити газопосточання за адресою АДРЕСА_1 . 
Окрім цього, згідно акту державного виконавця від 12.09.2023 рішення суду АТ «Київоблгаз» невиконане. Бучанським РУП ГУ НП України у Київській області відкрито кримінальне провадження №12023111050005591 від 28.12.2023 за ч.2 ст.383 КК України щодо керівництва АТ «Київоблгаз».
Враховуючи дані обставини, позивач вважає, що діями АТ «Київоблгаз» останньому було завдано матеріальних збитків.
Крім того, тривала відсутність газопостачання призвела до моральних страждань, фізичного виснаження та погіршення стану здоров`я позивача.
Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з метою відновлення своїх прав та просить суд:
- визнати протиправними дії відповідача АТ «Київоблгаз» щодо поновлення позивачу ОСОБА_1 з 11.04.2013 року по 15.04.2024 року постачання природного газу у буд. АДРЕСА_1 та такими, що здійснені в порушення Правил постачання природного газу, типового договору розподілу природного газу та Закону України «Про захист прав споживачів»;
- визнати АТ «Київоблгаз» винним у жорстокому поводженні над людьми похилого віку завдання шкоди та страждання літній людині, позбавленні користування соціально-економічними і особистими правами і свободами, закріпленими Конституцією України, іншими законодавчими актами;
- визначити позивача ОСОБА_1 потерпілим від переслідувань та моральних принижень, завданих протиправними діями та бездіяльністю відповідача АТ «Київоблгаз» у період з 29.10.2019 року по 15.03.2024 року, які суперечать ст.26, 68 Конституції України та порушують конституційні права та свободи позивача;
- стягнути з відповідача АТ «Київоблгаз» на користь ОСОБА_1 майнову шкоду та заподіяної ушкодженням здоров`я (моральної шкоди): витрати для відновлення свого порушеного права та придбання побутової техніки на організацію життя у сумі 369 636,00 грн; вартості об`єму недовідпущеного природного газу АТ «Київоблгаз» у сумі 183 674,26 грн; вартість розміру моральної шкоди обрахованого, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в Україні 318 930,00 грн, компенсувати витрати на придбання ліків - 345 555,00 грн, стягнути 550 000,00 грн розміру заподіяної ушкодженням здоров`я (моральної шкоди).
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2025 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 13 січня 2026 через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2025 року у справі № 369/4323/24 (провадження № 2/369/1893/25) у повному обсязі як незаконне та необґрунтоване.
Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги апелянта у повному обсязі:
- визнати протиправними дії Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» (Код ЄДРПОУ 20578072)щодо невиконання судового рішення від 11 квітня 2023 року у справі № 369/6588/21 в частині зобов`язання відновити газопостачання до домоволодіння апелянта за адресою АДРЕСА_1 у період з 11 квітня 2023 року по 15 квітня 2024 року;
- стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» (Код ЄДРПОУ 20578072) на користь апелянта майнову шкоду: вартість об`єму недовідпущеного природного газу за період з 29.11.2019 по 15.04.2024 відповідно до п. 6.2 розділу XI Кодексу газорозподільних мереж у розмірі 183 674,26 грн, витрати на відновлення порушеного права (придбання альтернативних засобів опалення та побутової техніки) у розмірі 369 636,00 грн, витрати на придбання ліків у зв`язку з погіршенням стану здоров`я внаслідок проживання в неопалюваному приміщенні у розмірі 345 555,00 грн;
- стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» на користь апелянта моральну шкоду у розмірі 550 000, 00 грн (або іншому розмірі, визначеному судом з урахуванням обставин справи, тяжкості порушення, спеціального статусу апелянта як інваліда війни та особи похилого віку, тривалості порушення та ступеня вини відповідача).
Так, апелянт підтримавши доводи позовної заяви зазначив, що у даній справі протиправність дій відповідача встановлена рішенням Києво- Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2023 року у справі № 369/6588/21 і дії АТ «Київоблгаз» щодо припинення газопостачання визнано протиправними, відповідача зобов`язано відновити газопостачання, на користь апелянта стягнуто моральну шкоду у розмірі 4 000 грн. 
Факт невиконання судового рішення підтверджений актом державного виконавця Вишневого відділу ДВС від 12.09.2023. Також відкрито кримінальне провадження № 12023111050005591 за ч. 2 ст. 382 КК України щодо керівництва АТ «Київоблгаз» за злісне невиконання судового рішення.
За таких обставин суд першої інстанції мав покласти на відповідача тягар доказування відсутності його вини у завданні шкоди позивачу. Відповідач мав довести, що не відновлення газопостачання відбулося не з його вини, а з обставин, які він не міг передбачити або усунути. 
Однак, на думку апелянта суд першої інстанції неправильно розподілив тягар доказування, що є порушенням ст. 81 ЦПК України та ч. 2 ст. 1166 ЦК України та не надав належну оцінку доказам у справі.
Також, суд першої інстанції зазначив, що відповідач з 01.09.2023 втратив ліцензію і тому об`єктивно не міг виконати рішення про відновлення газопостачання, однак не врахував, що у період з 11.04.2023 по 01.09.2023 - відповідач мав ліцензію, але не виконував судове рішення, що підтверджено актом ДВС від 12.09.2023.
Відтак, причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням судового рішення та завданою позивачу шкодою є очевидним: якби відповідач виконав рішення у період з квітня по вересень 2023, газопостачання було б відновлено до втрати ліцензії, а тому твердження суду першої інстанції, що відновлення газопостачання контролюється Вишневим відділом ДВС , а протиправність дій відповідача щодо відключення вже визнана, вимога позивача про визнання протиправності дій щодо не відновлення газопостачання є безпідставною і задоволенню не підлягає, на думку апелянта є помилковими.
Окрім цього, апелянт не погоджується з тим, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні окремих позовних вимог, вказавши, що вони «не належать до способів захисту цивільних прав, визначених у ст. 16 ЦК України» та можуть розглядатися лише в межах кримінального провадження, оскільки застосував обмежувальний підхід до тлумачення позовних вимог, що суперечить принципу ефективного захисту прав.
Зокрема, суд першої інстанції не врахував, що припинення газопостачання інваліду війни похилого віку в опалювальний сезон (жовтень 2019 - квітень 2024) становить: порушення соціальних гарантій, передбачених спеціальним законом; дискримінацію за ознаками віку та стану здоров`я; створення загрози життю та здоров`ю; порушення конституційного права на житло з гідними умовами.
Ці обставини мали бути враховані при визначенні розміру компенсації моральної шкоди та при оцінці необхідності витрат на альтернативне опалення.
Право споживача отримати об`єм невідпущеного природного газу від оператора ГТС закріплено у Кодексу газорозподільних мереж затверджено Постановою НКРПЕ № 2494 від 30.09.2015.
Також, суд першої інстанції не врахував, що Кодекс ГРМ прямо передбачає формулу розрахунку невідпущеного газу, яка не вимагає додаткового доказування - вона обчислюється на підставі планового місячного об`єму.
Суд мав право та процесуальний обов`язок призначити експертизу для перевірки розрахунків апелянта, якщо вважав їх недостатньо обґрунтованими. Відповідно до ст. 106 ЦПК України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу.
Відповідач не спростував розрахунків позивача не надав контррозрахунків, не з`явився до суду для пояснень. За принципом презумпції вини заподіювача (ст. 1166 ЦК), саме відповідач мав довести, що розрахунки позивача є необґрунтованими.
Посилання суду на те, що з 01.09.2023 відповідач втратив ліцензію, не звільняє його від відповідальності за період з 11.04.2023 по 01.09.2023, коли він мав усі повноваження для відновлення газопостачання, але не виконував судове рішення.
Припинення газопостачання в опалювальний сезон (жовтень 2019 - квітень 2020) об`єктивно вимагало альтернативних джерел опалення для забезпечення можливості проживання в житлі.
Позивач як особа похилого віку та інвалід війни не міг залишатися без опалення без загрози для життя та здоров`я. Це не є «добровільними витратами», а є вимушеними витратами для відновлення порушеного права на житло з гідними умовами.
Причинно-наслідковий зв`язок між припиненням газопостачання та необхідністю придбання альтернативних засобів опалення є прямим та очевидним. Якби відповідач виконав рішення суду про відновлення газопостачання, позивач не мав би потреби в цих витратах.
Крім цього, апелянт вказує, що даний позов стосується нового періоду - невиконання судового рішення про відновлення газопостачання з 11.04.2023 по 15.04.2024, що становить окрему протиправну поведінку та окреме правопорушення.
Окрім цього, апелянт наполягав на завданні йому моральної шкоди.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної систем «Київоблгаз» про відшкодування шкоди та нарахування обсягу невідпущеного газу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 травня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо неможливості розгляду справи без їх участі або відкладення розгляду справи не надходило, одже їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2023 року по справі 369/6588/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди позовні вимоги частково задоволені: «Визнано протиправними дії Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» в частині відключення домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 від газопостачання 29 жовтня 2019 року, зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» відновити газопостачання в будинок АДРЕСА_1 та стягнуто на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 4 000,00 грн.
Постановою старшого державного виконавця Вишневого відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 17.08.2023 було відкрито виконавче провадження щодо зобов`язання Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» відновити газопостачання в буд. АДРЕСА_2 .
Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки фактично відновлення газопостачання контролюється Вишневим відділом ДВС, а протиправність дій відповідача щодо відключення вже визнана, вимога позивача про визнання протиправності дій щодо невідновлення газопостачання є безпідставною і задоволенню не підлягає.
Щодо позовної вимоги про визнання АТ «Київоблгаз» винним у жорстокому поводженні над людьми похилого віку завдання шкоди та страждання літній людині, позбавленні користування соціально-економічними і особистими правами і свободами, закріпленими Конституцією України, іншими законодавчими актами суд першої інстанції дійшов наступного висновку.
Позовні вимоги мають бути спрямовані на захист конкретного суб`єктивного права або інтересу, який підлягає судовому захисту у визначеному законом порядку.
Вимога позивача про визнання АТ «Київоблгаз» винним у жорстокому поводженні фактично містить кваліфікацію дій як кримінально караних, однак відповідно до статей 1, 15 Цивільного процесуального кодексу України, суд у межах цивільної юрисдикції не наділений повноваженнями встановлювати вину особи у вчиненні злочину або адміністративного правопорушення.
Питання наявності чи відсутності в діях відповідача складу кримінального правопорушення може вирішуватись лише в порядку кримінального провадження уповноваженими органами.
Крім того, позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували факти «жорстокого поводження», «завдання страждань» чи «позбавлення користування конституційними правами», а також причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та зазначеними наслідками.
Отже, позовна вимога у цій частині є безпідставною і не може бути задоволена в межах даної справи.
Щодо позовної вимоги про визнання позивача ОСОБА_1 потерпілим від переслідувань та моральних принижень, завданих протиправними діями та бездіяльністю відповідача АТ «Київоблгаз» у період з 29.10.2019 року по 15.03.2024 року, які суперечать ст.26, 68 Конституції України та порушують конституційні права та свободи позивача, суд першої інстанції дійшов наступного висновку.
Визнання особи потерпілою від переслідувань чи моральних принижень не належить до способів захисту цивільних прав, визначених у ст. 16 ЦК України, та не передбачено жодним нормативно-правовим актом у межах цивільного судочинства.
Надання статусу потерпілого регулюється нормами Кримінального процесуального кодексу України (ст. 55 КПК України), а не Цивільного процесуального кодексу, і може бути здійснене лише в межах кримінального провадження за наявності відповідної заяви про злочин і доказів кримінального правопорушення.
Статті 26 і 68 Конституції України, на які посилається позивач, встановлюють загальні засади рівності прав і свобод людини та обов`язку неухильно додержуватись Конституції та законів України, однак не визначають підстав для присвоєння особі статусу "потерпілого" у позасудовому чи цивільному порядку.
Враховуючи викладене, позовна вимога у цій частині також є безпідставною і не може бути предметом розгляду в порядку цивільного судочинства.
Щодо стягнення з відповідача АТ «Київоблгаз» на користь ОСОБА_1 майнової шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем документи щодо придбання побутової техніки не містять ознак необхідності чи вимушеності таких витрат. Вони не підтверджують, що техніка придбавалася з метою ліквідації наслідків відключення газопостачання. Акти та кошториси, складені без участі представників відповідача, не можуть визнаватися належними доказами розміру.
В матеріалах справи міститься лист АТ «Київоблгаз» від 01.11.2023р., яким позивача було повідомлено, що згідно Постанови №1594 «Про зупинення дії ліцензії з розподілу природного газа, виданої АТ «Київоблгаз», у зв`язку з передачею цілісного майнового комплексу з розподілу природного газу ТОВ «Газорозподільні мережі України». Таким чином з 01.09.2023 року АТ «Київоблгаз» позбавлений можливості здійснювати будь-яку діяльність з розподілу природного газу, в тому числі дії щодо відновлення газопосточання, що в свою чергу унеможливлює виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.04.2023.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що станом на час розгляду справи відповідач об`єктивно не має правових та фактичних повноважень здійснювати дії, пов`язані з розподілом чи постачанням природного газу, у тому числі відновленням газопостачання споживачам.
Разом із тим, позивач не надав доказів, які б свідчили про завдання йому майнової шкоди у зв`язку із недовідпущенням природного газу саме з вини АТ «Київоблгаз».
Оскільки позивачем не подано належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт та розмір завданої йому майнової шкоди у вигляді вартості недовідпущеного природного газу, а також причинно-наслідковий зв`язок між такими збитками та діями саме відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для задоволення цієї частини позовних вимог відсутні.
Щодо заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем не доведено умови та підстави покладення цивільної відповідальності, а саме, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між цими діями та спричиненою шкодою, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов`язана довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення, у межах доводів апеляційної скарги, погоджується з висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
У відповідності до вимог ч.4 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» постачання та розподіл природного газу споживачу здійснюються відповідно до типового договору, затвердженого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
Згідно ч. 1ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Відповідно до ст.714 ЦК України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;4) інші юридичні факти.
Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частина третя статті 22 ЦК України).
Відшкодування збитків є однією із форм або мір цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил вищевказаної статті, оскільки її першою частиною визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві майнової шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
Отже, за змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини боржника. Наявність перших трьох з числа зазначених елементів доводиться особою, яка звернулася з вимогою про відшкодування збитків.
Відносини між газопостачальними організаціями та громадянами-споживачами газу регламентуються Правилами постачання природного газу, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 2496, та Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 30 вересня 2015 року № 2494, ПБСГ.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Враховуючи зазначене колегія суддів, аналізуючи обставини даної справи та доводи апеляційної скарги вбачає, що у матеріалах справи наявний лист від АТ «Київоблгаз» датований 01 листопада 2023 року у якому відповідач повідомляв позивача, що ним вживались дії в частині відновлення газопостачання, проте останній не реагував на повідомлення відповідача.
Окрім цього, відповідач даним листом повідомив позивача про зупинення ліцензії (а.с. 39). Даний доказ було долучено позивачем до позовної заяви.
Поряд з цим апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2023 року по справі 369/6588/21 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди набрало чинності 12 травня 2023 року, виконавчий лист видано 10 серпня 2023 року, виконавче провадження щодо виконання вказаного рішення відкрито 17 серпня 2023 року.
При цьому з листа відповідача від 01 листопада 2023 року направленого на адресу позивача встановлено, що 31 серпня 2023 року НКРЕКП прийнято постанову № 1594 «Про призупинення дії ліцензії з розподілу природного газу, виданої АТ «Київоблгаз», якою: зупинено АТ «Оператор газорозподільної системи Київоблгаз» (код ЄДРПОУ 20578072) дію ліцензії на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу, виданої відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 29 червня 2017 року № 855, у зв`язку з передачею цілісного майнового комплексу з розподілу природного газу іншому суб`єкту господарювання, який отримав відповідну ліцензію; зобов`язано АТ «Оператор газорозподільної системи Київоблгаз» до 31 грудня 2023 року передати грошові кошти та майно (рухоме та нерухоме), належне АТ «Київоблгаз» на праві власності, для забезпечення виконання ТОВ «Газорозподільні мережі України» (код ЄДРПОУ 44907200) невиконаних АТ «Київоблгаз» зобов`язань за періоди провадження ним господарської діяльності з розподілу природного газу, визначених за результатами здійснених НКРЕКП заходів державного контролю діяльності АТ «Київоблгаз» з розподілу природного газу за попередні роки та які будуть покладені за результатами заходів державного контролю НКРЕКП діяльності АТ «Київоблгаз» у 2022 - 2023 роках, зокрема: кошти, що підлягають коригуванню за результатами заходів державного контролю; на баланс ТОВ «Газорозподільні мережі України» вузли обліку природного газу, що є на балансі АТ «Київоблгаз», у тому числі тих, що були встановлені (замінені).
Таким чином, на момент примусового виконання рішення суду відбулася зміна постачальника природного газу та Оператора ГРМ.
Зазначене вказує, що внаслідок прийняття рішення про зупинення дії ліцензії з розподілу природного газу, АТ «Київоблгаз» втратило можливість провадити господарську діяльність з розподілу (доставки) природного газу на відповідній території ліцензійної діяльності.
Отже, з моменту зупинення дії ліцензії відповідач втратив правові підстави для здійснення діяльності з розподілу природного газу, у тому числі технічну та юридичну можливість здійснювати підключення об`єктів споживачів до газорозподільної системи.
Проте, враховуючи, що позивачу були відомі дані обставини, останній не залучив до розгляду даної справи ТОВ «Газорозподільні мережі України», в якості співвідповідача або ж третьої особи, доказів звернення до ТОВ «Газорозподільні мережі України» з питання виконання рішення суду не надав.
За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що відповідач об`єктивно не має правових та фактичних повноважень здійснювати дії, пов`язані з розподілом чи постачанням природного газу, у тому числі відновленням газопостачання споживачам, а отже фактично не може виконати рішення суду.
Крім іншого, як вбачається з листа відповідача останнім не заперечувалось виконання рішення суду та були вчиненні дії для його виконання, однак позивач не відреагував на повідомлення відповідача.
Колегія суддів звертає увагу, що виконання рішення суду та відновлення прав споживача у спосіб відновлення газопостачання до приватного будинку позивача залежать від добросовісності обох сторін.
Також, з матеріалів справи встановлено та не заперечувалося сторонами, що рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди відповідачем було виконано, про, що також зазначено в листі від 01 листопада 2023 року.
Таким чином, на момент звернення позивача до суду не можливо беззаперечно ствердити про протиправність дій відповідача щодо невиконання рішення суду, оскільки його дії та обставини, які склались не вказують на умисне ухилення від виконання рішення суду. 
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в даній частині є непереконливими.
Окрім цього, апеляційний суд вважає необґрунтованими посилання апелянта на акт від 12 вересня 2023 року, оскільки рішення про зупинення відповідачу ліцензії прийнято 31 серпня 2023 року, а тому станом на день складення акту та розгляду справи у суді першої інстанції передчасно було стверджувати про протиправність дій відповідача.
Крім того, з відкритого Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що відповідач в рамках справи, якою його було зобов`язано відновити права позивача звертався з заявою про відстрочення виконання судового рішення, що додатково свідчить про намагання сторони його виконати.
При цьому, позивач як стягувач не звертався з заявами про заміну сторони виконавчого провадження, зміну способу виконання тощо.
Щодо посилань апелянта на відкриття кримінального провадження, то апеляційний суд вважає, що прийняття таких доводів є передчасним, оскільки відсутні відомості щодо результатів кримінального провадження, а отже вина будь кого з осіб не встановлена. 
З приводу посилань апелянта на перекладання тягаря доказування саме на нього, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей» … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта щодо тягаря доказування, оскільки суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи дані обставини, колегія суддів вважає також обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди, оскільки при розгляді справи суд першої інстанції не встановив протиправність дій відповідача, що як наслідок вказує на відсутність причино-наслідкового зв`язку.
Відтак, доводи апелянта в даній частині є необґрунтованими та не вказують, що саме через дії відповідача позивач поніс матеріальні витрати та як такі витрати пов`язані з обставинами справи. 
Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не надав доказів, які б свідчили про завдання йому майнової шкоди, у зв`язку із недовідпущенням природного газу саме з вини АТ «Київоблгаз», оскільки останній наразі не може його відновити та у справі відсутні докази у яких об`ємах останній міг бути наданий та обов`язково використаний, оскільки використання природного газу кожен споживач проводить самостійно.
Також, колегія суддів вважає доречними висновки суду першої інстанції щодо інших вимог апелянта, оскільки вони виходять за межі цивільного судочинства.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, а зводяться до тлумачення норм права на розсуд апелянта.
Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 06 серпня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова