ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 липня 2026 року 
м. Київ 

справа № 761/9885/21 
провадження № 61-7989св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Калараша А. А., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач (відповідач за зустрічним позовом)-  ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кантемір Василь Іванович, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року, ухвалені у складі судді Савицького О. А., та постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2026 року, ухвалену у складі колегії суддів Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя, 

ВСТАНОВИВ: 

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила: 
- визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 3222486001:01:007:0086, площею 0,2654 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на нежитлове приміщення, загальною площею 90,7 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; 
- визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 у напівпідземному гаражі, площею 39,7 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; 
- визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на транспортний засіб марки «Hyundai Grandeur», 2008 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 ; 
- стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя у розмірі 2 277 037,25 грн; 
- стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , у розмірі 30 550,00 євро. 

Свої вимоги  ОСОБА_1  обґрунтовувала тим, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі ними було набуте зазначене майно, яке, на думку позивача, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу відповідно до вимог сімейного законодавства. 

Посилаючись на недосягнення між сторонами згоди щодо порядку та способу поділу спільного майна в позасудовому порядку, ОСОБА_1 просила суд здійснити поділ такого майна та захистити її майнові права у судовому порядку. 

У серпні 2021 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до    ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя, у якому просив: 
- визнати за ним право особистої приватної власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 у напівпідземному гаражі, площею 39,7 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; 
- визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлове приміщення, загальною площею 90,7 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; 
- визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя 1/2 частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 3222486001:01:007:0086, площею 0,2654 га, розташованої за тією ж адресою, а також транспортний засіб марки «Hyundai Grandeur», 2008 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 ; 
- у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право особистої приватної власності на транспортний засіб марки «Hyundai Grandeur», 2008 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 ; 
- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 3222486001:01:007:0086, площею 0,2654 га, розташованої за тією ж адресою; 
- стягнути з ОСОБА_1 на його користь грошову компенсацію вартості частки у праві спільної власності у розмірі 470 874,00 грн. 

Зустрічний позов мотивовано тим, що окремі об`єкти спірного майна були набуті позивачем за рахунок належних йому особистих коштів, у зв`язку з чим не є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, а належать йому на праві особистої приватної власності. 

Посилаючись на відсутність домовленості щодо порядку та способу поділу спільного майна подружжя у позасудовому порядку, ОСОБА_2 просив суд визначити правовий режим спірного майна, здійснити його поділ та захистити його майнові права у встановленому законом порядку. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 09 червня 2025 року первісний та зустрічний позови задовольнив частково. 

У порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : 

- визнав за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке було зареєстроване за нею на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 03 жовтня 2008 року; 

- визнав за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 3222486001:01:007:0086, площею 0,2654 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстроване за нею на підставі договорів купівлі-продажу від 03 жовтня 2008 року; 

- визнав за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на нежитлове приміщення, загальною площею 90,7 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстроване за ним на підставі договору інвестування будівництва та довідки про виконання умов такого договору; 

- визнав за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на транспортний засіб «Hyundai Grandeur», 2008 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 . 

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 475 867,41 грн, з яких 1 464 063,41 грн становить грошова компенсація вартості частки у спільному майні подружжя, а 11 804,00 грн - витрати зі сплати судового збору. 

Стягнув з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 11 350,00 грн. 

У задоволенні інших вимог первісного та зустрічного позовів відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що спірне майно було набуте сторонами як під час перебування у зареєстрованому шлюбі, так і за рахунок особистих коштів одного з подружжя, у зв`язку з чим підлягав визначенню правовий режим кожного об`єкта майна окремо. 

Установивши, що 1/2 частка домоволодіння та 1/2 частка земельної ділянки в селі Петрушки набуті ОСОБА_1 за договорами купівлі-продажу під час шлюбу, суд дійшов висновку про їх належність до спільного майна подружжя та необхідність їх поділу між сторонами у рівних частках. Водночас інша 1/2 частка домоволодіння та відповідна частка земельної ділянки були набуті нею на підставі договорів дарування, а тому є її особистою приватною власністю та не підлягають поділу. 

Щодо гаражного боксу № НОМЕР_1 суд установив, що право на його набуття виникло у ОСОБА_2 до укладення шлюбу з позивачем, оскільки кошти за його будівництво були сплачені ще у 1997 році на виконання відповідного договору. З огляду на це суд визнав гаражний бокс особистою приватною власністю ОСОБА_2 та відмовив у задоволенні вимог про його поділ як спільного майна подружжя. 

Стосовно нежитлового приміщення загальною площею 90,7 кв. м суд установив, що частина коштів на його придбання була внесена ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу, а решта - під час шлюбу. Врахувавши співвідношення особистих і спільних коштів, суд дійшов висновку, що 48,4 % вартості цього об`єкта становить особисту приватну власність ОСОБА_2 , тоді як 51,6 % належить сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягає врахуванню під час поділу майна подружжя. 

Також суд визнав спільним майном подружжя транспортний засіб «Hyundai Grandeur», 2008 року випуску, та визначив його вартість на підставі звіту про оцінку від 29 серпня 2024 року, який був складений за результатами безпосереднього огляду автомобіля та відображав його фактичний стан на момент оцінки. Натомість наданий ОСОБА_1 звіт від 2020 року суд не взяв до уваги через відсутність огляду транспортного засобу та значний проміжок часу між оцінкою і вирішенням спору. 

Крім того, суд установив, що під час шлюбу ОСОБА_2 відчужив без згоди іншого з подружжя квартиру, розташовану в Республіці Болгарія. Оскільки відповідач не довів використання отриманих від її продажу коштів в інтересах сім`ї, суд врахував вартість зазначеної квартири під час визначення компенсації, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 . При цьому, визначаючи розмір компенсації за спірну квартиру, суд керувався вартістю цієї квартири, вказаною у договорі купівлі-продажу від 12 січня 2018 року.

Визначаючи спосіб поділу майна, суд врахував фактичне користування сторонами спірними об`єктами та дійшов висновку про доцільність передання ОСОБА_1 1/2 частки домоволодіння та 1/2 частки земельної ділянки, а ОСОБА_2 - нежитлового приміщення та транспортного засобу. У зв`язку з нерівністю вартості майна, переданого кожній зі сторін, суд стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 859 728,41 грн для забезпечення рівності часток подружжя у спільному майні, а також компенсацію вартості 1/2 частки відчуженої квартири в Болгарії у розмірі 604 335,00 грн, що в загальному розмірі становить 1 464 063,41 грн. 

Шевченківський районний суд міста Києва додатковим рішенням від 15 липня 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. 

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із розглядом справи, у сумі 17 387,00 грн. 

У задоволенні решти вимог заяви відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував додаткове рішення тим, що не всі заявлені ОСОБА_1 витрати були необхідними для розгляду справи або були використані судом під час ухвалення рішення по суті спору. 

Зокрема, суд урахував лише ту частину висновку комплексної оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 18 травня 2020 року № 2-18/05, яка стосувалася визначення вартості погребу, що входив до складу домоволодіння, повністю взяв до уваги висновок судової оціночно-земельної експертизи від 20 лютого 2024 року № СЕ-19/111-23/58412-ОЗ, а також використав одну із довідок про надання інформаційно-консультаційних послуг щодо визначення вартості нежитлового приміщення. 

Водночас суд відмовив у відшкодуванні витрат на проведення інших експертних досліджень, оцінок та переклад документів у повному обсязі, оскільки відповідні висновки не були покладені в основу рішення або належними доказами не підтверджено їх зв`язок із розглядом цієї справи. 

З урахуванням обсягу доказів, які фактично були використані під час вирішення спору, та документально підтверджених витрат суд визначив розмір судових витрат, що підлягають компенсації ОСОБА_1 , у сумі 17 387,00 грн. 

Київський апеляційний суд постановою від 25 травня 2026 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнив частково. 

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року в частині стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя змінив, збільшивши розмір такої компенсації з 1 464 063,41 грн до 3 032 210,18 грн, а загальний розмір коштів, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , - до 3 044 014,18 грн. 

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року щодо позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , які стосувалися нежитлового приміщення загальною площею 90,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , гаражного боксу № НОМЕР_1 у напівпідземному гаражі площею 39,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , а також транспортного засобу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », 2008 року випуску, залишив без змін. 

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року змінив, збільшивши розмір витрат, пов`язаних із розглядом справи, що підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , із 17 387,00 грн до 31 709,75 грн. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та вірно визначив правовий режим спірних об`єктів рухомого та нерухомого майна, однак помилково визначив розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , а також неповно вирішив питання про розподіл судових витрат. 

Зокрема, колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції в частині визначення вартості спірного нежитлового приміщення та спірного автомобіля, а також погодилася з висновком суду про взяття до уваги довідки про орієнтовну вартість нежитлового приміщення від 23 травня 2024 року та звіту про оцінку транспортного засобу від 29 серпня 2024 року, як доказу їх ринкової вартості, та відхилення судом висновку експерта від 18 травня 2020 року № 2-18/05 та звіту про оцінку майна від 22 червня 2020 року, у зв`язку з тим, що зазначені висновок та звіт станом на час ухвалення рішення у справі є неактуальними, оскільки між їх складенням і ухваленням рішенням пройшов значний проміжок часу за який така вартість безумовно змінилася. 

Водночас, апеляційний суд не погодився з висновком суду першої інстанції щодо визначеної вартості спірної квартири у Республіці Болгарія,відчуженої відповідачем без згоди позивача. Апеляційний суд зазначав, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається, керуючись його дійсною вартістю на час розгляду справи, у зв`язку з чим помилковим є висновок суду першої інстанції щодо визначення вартості квартири у розмірі 50 000,00 болгарських левів, зазначеної у договорі її відчуження. 

Апеляційний суд, визначаючи вартість спірної квартири, взяв до уваги наданий ОСОБА_1 звіт про оцінку майна від 12 січня 2022 року, відповідно до якого вартість спірної квартири становить 61 100,00 Євро. У зв`язку з чим, дійшов висновку, що розмір компенсації належної ОСОБА_1 частки у спірній квартирі, яка відчужена без її згоди становить 30 550,00 Євро, що за офіційним курсом НБУ на час розгляду справи складає 1 568 146,77 грн і саме ця сума підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у порядку поділу спільної сумісної квартири.

Унаслідок нового розрахунку вартості спільного майна та часток сторін апеляційний суд збільшив розмір грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , до 3 032 210,18 грн. 

Крім того, переглянувши питання розподілу судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку, що частина витрат, понесених ОСОБА_1 на проведення експертних досліджень та оцінок, безпосередньо пов`язана з розглядом справи та підтверджена належними доказами, а тому підлягає відшкодуванню у більшому розмірі, ніж визначив суд першої інстанції. З цих підстав додаткове рішення було змінено, а суму витрат, пов`язаних із розглядом справи, збільшено з 17 387,00 грн до 31 709,75 грн. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У червні 2026 року  ОСОБА_2 через представника Кантеміра В. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2026 року в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частки від 51,6 % нежитлового приміщення, загальною площею 90,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у сумі 1 114 124,16 грн, грошової компенсації вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_6 , у сумі 1 568 146,77 грн, а також витрат, пов`язаних із розглядом справи, у розмірі 31 709,75 грн, залишивши без змін судові рішення у частині стягнення грошової компенсації вартості іншого майна у сумі 349 939,25 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні відповідних вимог. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 20 грудня 2023 року у справі № 172/313/21, від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, відсутній висновок Верховного Суду щодо належності та допустимості звіту оцінювача або висновку експерта як доказу у випадку, коли самим оцінювачем чи експертом встановлено обмеження або заборону на використання такого документа третіми особами (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). 

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно визнали спільним сумісним майном подружжя 51,6 % нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та стягнули на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості відповідної частки цього майна. 

Заявник зазначає, що кошти на придбання зазначеного приміщення були сплачені його матір`ю ОСОБА_4 за рахунок власних коштів, що підтверджується первинними бухгалтерськими документами та квитанціями про оплату інвестиційного внеску, а тому спірне майно є його особистою приватною власністю і не підлягає поділу між подружжям. На думку заявника, суди неправильно застосували презумпцію спільності майна подружжя та не надали належної оцінки доказам щодо джерела походження коштів на придбання цього об`єкта. 

Крім того, суди безпідставно відмовилися врахувати висновок експерта від 18 травня 2020 року № 2-18/05 щодо ринкової вартості нежитлового приміщення та натомість використали інші докази, які не можуть підтверджувати ринкову вартість нерухомого майна. Зазначає, що висновок експерта відповідає вимогам процесуального закону, містить відомості про попередження експерта про кримінальну відповідальність та був складений для подання до суду, тоді як довідка про орієнтовну вартість нерухомого майна не є належним доказом вартості спірного об`єкта. 

Також заявник не погоджується із висновками апеляційного суду щодо визначення вартості квартири, розташованої в Республіці Болгарія, та розміру компенсації за 1/2 її частку. На його думку, апеляційний суд поклав в основу своїх висновків звіт про оцінку майна від 12 січня 2022 року, який не містить застереження про його підготовку для подання до суду, а також передбачає обмеження щодо використання його результатів третіми особами. У зв`язку з цим заявник вважає такий звіт неналежним і недопустимим доказом для визначення вартості квартири та розміру компенсації. 

Окремо заявник оскаржує додаткове рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині розподілу судових витрат. Посилається на те, що ОСОБА_1 не подала до закінчення судових дебатів доказів понесення відповідних витрат та не навела поважних причин їх неподання у встановлений процесуальним законом строк. Вважає, що за таких обставин суди не мали правових підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнення з нього витрат, пов`язаних з розглядом справи. 

Крім того, заявник зазначає про необхідність формування Верховним Судом висновку щодо належності та допустимості звіту оцінювача або висновку експерта як доказу у випадках, коли самим оцінювачем чи експертом встановлено обмеження або заборону використання такого документа третіми особами. 

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2026 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині - без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 17 червня 2026 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Шевченківського районного суду міста Києва. 

24 червня 2026 року матеріали справи № 761/9885/21 надійшли до Верховного Суду. 

Ухвалою від 01 липня 2026 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду.

Ухвалою від 07 липня 2026 року Верховний Суд задовольнив клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кантемір В. І. Зупинив виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 25 травня 2026 року у цій справі до закінчення касаційного провадження.

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

З 29 серпня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 19 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві. Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище на дошлюбне - ОСОБА_1 (том 1, а. с. 12, 13). 

У період шлюбу сторони набули низку об`єктів нерухомого та рухомого майна. 

На ім`я ОСОБА_2 зареєстровано право власності на:
- гаражний бокс № НОМЕР_1 у напівпідземному гаражі, площею 39,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_5 , право власності на який оформлено на підставі свідоцтва про право власності від 09 жовтня 2008 року (том 1, а. с. 17); 
- нежитлове приміщення, загальною площею 90,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , набуте на підставі договору інвестування будівництва від 14 квітня 2003 року № 4/3н та довідки про виконання його умов від 18 січня 2005 року № 10-05 (том 1, а. с. 18, 19); 
- транспортний засіб «Hyundai Grandeur», 2008 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , право власності на який зареєстровано 22 червня 2011 року (том 1, а. с. 22, 23); 
- квартиру АДРЕСА_6 , придбану 28 листопада 2013 року на підставі нотаріального акта купівлі-продажу нерухомого майна. 

На ім`я ОСОБА_1 зареєстровано право власності на:
- 1/2 частку домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , набуту за договором купівлі-продажу від 03 жовтня 2008 року, та іншу 1/2 частку цього домоволодіння, набуту за договором дарування від 19 березня 2012 року (том 1, а. с. 24-29);
- дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3222486001:01:007:0078, площею 0,1326 га, та 3222486001:01:007:0079, площею 0,1327 га, набуті за договорами купівлі-продажу від 03 жовтня 2008 року. Надалі зазначені земельні ділянки були об`єднані у земельну ділянку з кадастровим номером 3222486001:01:007:0086, площею 0,2654 га. При цьому інша 1/2 частка цієї земельної ділянки була набута ОСОБА_1 на підставі договору дарування земельної ділянки від 29 березня 2012 року (том 1, а. с. 30-41). 

12 січня 2018 року ОСОБА_2 відчужив належну йому квартиру в Республіці Болгарія за ціною 50 000,00 болгарських левів (том 3, а. с. 146-148). 

Згідно з висновком експерта від 18 травня 2020 року № 2-18/05, складеним за результатами комплексної оціночно-будівельної експертизи, ринкова вартість нежитлового приміщення на АДРЕСА_7 становила 2 831 600,00 грн, а ринкова вартість гаражного боксу № НОМЕР_1 на АДРЕСА_5 - 204 100,00 грн (том 1, а. с. 41-98). 

Відповідно до звіту про незалежну оцінку транспортного засобу від 26 червня 2020 року ринкова вартість автомобіля «Hyundai Grandeur» становила 248 251,00 грн (том 1, а. с. 119-158). 

Згідно з довідкою Державного інвестиційно-будівельного госпрозрахункового підприємства «Інвестбуд-3000» від 18 січня 2005 року № 10-05 ОСОБА_2 повністю сплатив інвестиційний внесок за нежитлове приміщення, загальною площею 90,7 кв. м, у сумі 247 937,92 грн (том 2, а. с. 32). 

На підтвердження здійснення платежів за договором інвестування від 14 квітня 2003 року № 4/3н у матеріалах справи містяться квитанції від 06 серпня 2003 року про сплату ОСОБА_2 трьох платежів по 40 000,00 грн кожний на загальну суму 120 000,00 грн, а також квитанції від 07 травня 2004 року про сплату ОСОБА_4 (мати ОСОБА_2 ) трьох платежів на загальну суму 140 700,00 грн. Зазначені платежі здійсненні на виконання умов договору від 14 квітня 2003 року № 4/3н (том 2, а. с. 33-37).

Щодо гаражного боксу № НОМЕР_1 встановлено, що 14 жовтня 1997 року між Спільним підприємством «Партнер» та ОСОБА_2 укладено договір № 25 про участь у будівництві напівпідземного гаража (том , а. с. 39). 

Цього ж дня, 14 жовтня 1997 року, ОСОБА_2 сплатив 13 500,00 грн на будівництво гаража. Актом від 30 липня 2008 року підтверджено завершення будівництва гаража та належне виконання умов інвестиційного контракту (том 2, а. с. 40, 41). 

Водночас згідно з листом ПрАТ СП «Партнер» від 29 жовтня 2021 року № 189 договір від 14 жовтня 1997 року № 25 між підприємством та ОСОБА_2 не укладався, а майнові права на гаражний бокс № НОМЕР_1 були набуті останнім у 2005 році шляхом переуступки прав від ОСОБА_7 . Актом прийняття закінченого будівництва від 15 червня 2005 року підтверджено передання ОСОБА_2 зазначеного гаража (том 3, а. с. 73, 74). 

Згідно зі звітом про оцінку майна від 12 січня 2022 року № 202201110225.AR-01 ринкова вартість квартири в Республіці Болгарія становила 61 100,00 євро (том 3, а. с. 195-206). 

Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 20 лютого 2024 року № СЕ-19/11-23/58412-ОЗ, ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером 3222486001:01:007:0086, площею 0,2654 га, становила 1 233 181,00 грн (том 4, а. с. 54-67).

Відповідно до інформації про орієнтовну вартість нерухомого майна від 23 травня 2024 року ринкова вартість гаражного боксу № НОМЕР_1 становила 610 388,00 грн, а нежитлового приміщення № 2 на АДРЕСА_7 - 4 318 227,00 грн (том 4, а. с. 84, 85, 99, 100). 

Згідно зі звітом про оцінку майна від 29 серпня 2024 року ринкова вартість автомобіля «Hyundai Grandeur» становила 114 000,00 грн (том 4, а. с. 143-152). 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 3 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

За змістом касаційної скарги судові рішення оскаржуються лише в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, а саме компенсації вартості 1/2 частки від 51,6 % нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , у сумі 1 114 124,16 грн, та компенсації вартості 1/2 частки квартири АДРЕСА_6 , у сумі 1 568 146,77 грн, а також у частині розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи. 

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України не є предметом перегляду Верховного Суду. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Щодо оскарження рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду по суті вирішення спору в оскаржуваній частині

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом розгляду у цій справі є вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Відповідно до частин другої, дев`ятої статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. 

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині першій статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Під час укладення договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). 

У випадку коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 серпня 2025 року у справі № 242/812/23 (провадження № 61-10609св24). 

Суть поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має керуватися презумпцією рівності часток. Суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України).

Положення частини п`ятої статті 71 СК України не вимагають обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Подібні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16, від 24 лютого 2021 року у справі № 127/16630/17, від 09 червня 2021 року у справі № 761/18817/17, від 14 листопада 2024 року у справі № 727/1140/21.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14 (провадження № 61-10442св18) зазначав, що під час розгляду спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають керуватися правом одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного майна він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зазначено, що якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна -ринкової вартості майна, подібного за технічними характеристиками до відчуженого.Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). 

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 

Суди встановили, що нежитлове приміщення, загальною площею 90,7 кв. м, набуте на підставі договору інвестування від 14 квітня 2003 року № 4/3н. Загальна сума інвестиційного внеску становила 247 937,92 грн. При цьому 120 000,00 грн було сплачено до реєстрації шлюбу, а решту коштів - після його укладення. 

Здійснивши оцінку поданих сторонами доказів, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що внесок у розмірі 120 000,00 грн, сплачений до шлюбу, є особистим внеском ОСОБА_2 , тоді як щодо коштів, сплачених після реєстрації шлюбу, належних і допустимих доказів їх особистого походження не подано. 

Доводи касаційної скарги про те, що платежі від 07 травня 2004 року були здійснені матір`ю заявника ОСОБА_4 , а тому відповідна частина майна є його особистою власністю, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 

Сам собою факт здійснення платежу третьою особою не свідчить про виникнення у набувача майна права особистої приватної власності на відповідну частину майна. Для застосування пункту 2 частини першої статті 57 СК України особа повинна довести, що спірне майно набуте саме за рахунок коштів, які належали їй особисто, зокрема були одержані в дарунок чи набуті на інших підставах, що виключають режим спільної сумісної власності подружжя. 

У цій справі суди не встановили обставин, які б свідчили про передання ОСОБА_4 відповідних коштів саме ОСОБА_2 як об`єкта дарування або про виникнення у нього особистого права власності на такі кошти. Натомість платежі здійснювалися у період шлюбу на виконання договору інвестування, за результатами якого було набуте спірне нерухоме майно. 

Отже, висновок судів про те, що 48,4 % вартості нежитлового приміщення становить особисту приватну власність ОСОБА_2 , а 51,6 % є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідає встановленим обставинам справи та положенням статей 57, 60, 61 СК України. 

Також Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неправильного визначення вартості спірного нежитлового приміщення. 

Суди попередніх інстанцій правильно врахував, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається, керуючись дійсною його вартості на час розгляду справи, а не на момент його придбання чи розлучення. Це узгоджується з нормами СК України та правовими висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

За правилами статей 76, 89, 102, 106 ЦПК України висновок експерта є одним із доказів у справі та оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами оцінки доказів. 

Суди попередніх інстанцій надали оцінку як висновку експерта від 18 травня 2020 року № 2-18/05, так і іншим доказам щодо вартості спірного нежитлового приміщення, навели мотиви прийняття одних доказів та відхилення інших і дійшли обґрунтованого висновку, що довідка про надання інформаційно-консультативних послуг від 23 травня 2024 року, зроблена на замовлення ОСОБА_1 , є належним доказом підтвердження вартості зазначеного майна саме на час розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та зазначає, що ОСОБА_2 не довів, що ринкова вартість нежитлового приміщення є значно меншою, ніж визначена експертом у довідці від 23 травня 2024 року, доказів іншої реальної вартості спірного майна ним надано не було, клопотання про призначення у справі судової експертизи для визначення ринкової вартості спірного нерухомого майна не заявляв.

Установивши вказані обставини, надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суди дійшли правильних висновків про те, що вартість спірного нежитлового приміщення, а саме його 51,6 %, який є спільною сумісною власністю, становить 2 228 205,13 грн, де особиста власність кожного із сторін становить 1 114 102,56 грн.

Наведені у касаційній скарзі аргументи фактично зводяться до незгоди заявника з оцінкою доказів та необхідності їх переоцінки, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Безпідставними є й доводи касаційної скарги щодо стягнення компенсації вартості 1/2 частки квартири, розташованої в Республіці Болгарія. 

Суди встановили, що зазначена квартира була придбана сторонами під час шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 12 січня 2018 року ОСОБА_2 відчужив її без виплати позивачу компенсації вартості її частки. 

Оскільки квартира була відчужена одним із співвласників, суди обґрунтовано врахували її вартість під час визначення остаточного розміру компенсації, необхідної для забезпечення рівності часток сторін у спільному майні подружжя. 

Визначаючи вартість компенсації за відчужену частку спірної квартири, апеляційний суд обґрунтовано взяв до уваги звіт про оцінку квартири від 12 січня 2022 року. 

З таким висновком погоджується й Верховний Суд.

Посилання заявника на те, що звіт про оцінку квартири від 12 січня 2022 року не містить застереження про його складення для подання до суду, не свідчить про його недопустимість як доказу. 

ЦПК України не встановлює, що звіт суб`єкта оціночної діяльності може бути врахований судом лише за умови його підготовки спеціально для судового розгляду. Належність, допустимість, достовірність та достатність такого доказу оцінюються судом у сукупності з іншими доказами відповідно до статті 89 ЦПК України. 

Твердження заявника про відсутність висновку Верховного Суду щодо допустимості використання звіту оцінювача або висновку експерта, який містить певні обмеження щодо його використання третіми особами, не свідчить про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права у цій справі, оскільки оспорюваний доказ не був покладений судами в основу висновків без проведення його оцінки у сукупності з іншими доказами, а наведені заявником доводи фактично стосуються обставин конкретної справи. 

Разом із тим колегія суддів звертає увагу, що між мотивувальною та резолютивною частинами постанови суду апеляційної інстанції наявна неузгодженість щодо визначення остаточного розміру грошової компенсації.

Так, у мотивувальній частині постанови апеляційний суд дійшов висновку про необхідність визначення компенсації вартості 1/2 частки квартири, розташованої в Республіці Болгарія, враховуючи її ринкову вартість, встановлену на підставі звіту про оцінку, та зазначив, що така компенсація становить 30 550,00 євро, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день ухвалення постанови еквівалентно 1 568 146,77 грн. 

При цьому в мотивувальній частині постанови апеляційний суд не ставив під сумнів правильність визначення судом першої інстанції компенсації вартості іншого спільного майна подружжя та не навів висновків про необхідність її повторного визначення чи збільшення. Водночас у резолютивній частині постанови апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, збільшив розмір грошової компенсації, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , з 1 464 063,41 грн до 3 032 210,18 грн, тобто на 1 568 146,77 грн, що відповідає розміру компенсації вартості 1/2 частки квартири, розташованої в Республіці Болгарія. 

Таким чином, остаточний розмір грошової компенсації було визначено шляхом додавання суми компенсації за квартиру у розмірі 1 568 146,77 грн до вже присудженої судом першої інстанції суми компенсації у розмірі 1 464 063,41 грн, яка вже включала вартість компенсації за частку квартири, визначену у договорі її відчуження, унаслідок чого загальна сума склала 3 032 210,18 грн. Водночас зміст мотивувальної частини постанови свідчить про те, що апеляційний суд визначив розмір компенсації за спірну квартиру саме як окремий елемент мотивування рішення, що зумовило виникнення неузгодженості між мотивувальною та резолютивною частинами постанови щодо остаточного розміру присудженої грошової компенсації. 

У зв`язку з чим, колегія суддів дійшла висновку про необхідність змінити постанову апеляційного суду в частині визначення розміру грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, яка підлягає стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Визначаючи розмір компенсації, Верховний Суд враховує встановленні судами попередніх інстанцій обставини, визначену вартість спірного майна, яке підлягає поділу, а також презумпції рівності часток.

Так, у порядку поділу спільного майна ОСОБА_1 передано у власність майно (1/2 частку домоволодіння та 1/2 частку земельної ділянки) на суму 622 791,50 грн (6 201,00 грн + 616 590,50 грн). 

При цьому, у власність ОСОБА_2 передано майно (51,6 % нежитлового приміщення та транспортний засіб) на суму 2 342 205,13 грн (2 228 205,13 грн + 114 000,00 грн).

Отже, враховуючи, що частки подружжя у спільному майні, набутого під час шлюбу, є рівними, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація вартості її частки у спільному майні подружжя у розмірі 859 706,82 грн:
- (2 964 996,63 грн (загальна вартість усього спільного майна) / 2 = 1 482 498,32 грн (ідеальна частка кожного з подружжя));
- (1 482 498,32 грн - 622 791,50 грн (частка, яка виділена ОСОБА_1 ) = 859 706,82 грн).

Також, враховуючи, що ОСОБА_2 одноосібно розпорядився спільним майном подружжя, продавши квартиру, яка знаходилася у Республіці Болгарія, вартість якої відповідно до звіту про оцінку майна від 12 січня 2022 року становила 61 100,00 євро, то суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 як компенсацію за відчужене спільне майно подружжя половину її вартості, а саме 30 550,00 євро, що за офіційним курсом НБУ на час розгляду справи складало 1 568 146,77 грн.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація вартості частки у спільному майні подружжя у загальному розмірі 2 427 853,59 грн (859 706,82 грн + 1 568 146,77 грн).

У зв`язку з чим постанова апеляційного суду в частині вирішення питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 визначеної суми грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя підлягає зміні.

Щодо оскарження додаткового рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду про розподіл судових витрат 

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо незаконності додаткового рішення суду першої інстанції, у незмінній частині після апеляційного перегляду справи, та постанови апеляційного суду про розподіл судових витрат. 

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд має право ухвалити додаткове рішення, якщо ним не вирішено питання про судові витрати. 

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу (стаття 246 ЦПК України).

Отже, для відшкодування судових витрат учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.

Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення судових витрат, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.

Як вбачається з матеріалів справи, у позові ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача судові витрати, зокрема, витрати на оплату послуг експертів у розмірі 30 520,00 грн, тобто до закінчення судових дебатів у справі позивач зробила про це відповідну заяву та подала розрахунок таких витрат.

Суди встановили, що під час ухвалення рішення по суті спору питання про відшкодування частини витрат, пов`язаних із проведенням експертних досліджень та отриманням доказів, вирішено не було. 

Розглядаючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції перевірив склад та розмір заявлених витрат, надав оцінку доказам їх понесення та визначив витрати, які були безпосередньо пов`язані з розглядом справи і покладені в основу судового рішення. 

Апеляційний суд перевірив правильність такого розподілу та дійшов висновку про необхідність збільшення розміру витрат, що підлягають компенсації. 

Будь-яких істотних порушень норм процесуального права під час вирішення питання про судові витрати заявник не навів, а його доводи зводяться до незгоди з результатом розгляду справи по суті та похідним від нього розподілом судових витрат.

Враховуючи, що про розподіл судових витрат пов`язаних з розглядом справи, позивач заявила до закінчення судових дебатів, а відповідні докази подала у передбачений цивільним процесуальним законодавством строк, висновки судів попередніх інстанцій про ухвалення додаткового рішення є правильними та обґрунтованими.

У зв`язку з чим безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували, що ОСОБА_1 не подала до закінчення судових дебатів доказів понесення відповідних витрат та не навела поважних причин їх неподання у встановлений процесуальним законом строк, оскільки, керуючись змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але тільки за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду; по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій, не свідчать про неправильне застосування ними норм матеріального права чи порушення норм процесуального права та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених судами фактичних обставин справи, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

У частині четвертій статті 412 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи суди встановили повно, однак апеляційний суд у резолютивній частині неправильно визначив розміру грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про зміну резолютивної частини постанови апеляційного суду. 

В іншій частині оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині підлягають залишенню без змін.

Щодо судових витрат 

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд змінює постанову апеляційного суду, шляхом усунення наявної неузгодженості, яку допустив апеляційний суд під час визначення остаточного розміру грошової компенсації у резолютивній частині, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Щодо зупинення дії судових рішень

Ухвалою від 07 липня 2026 року Верховний Суд зупинив виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 25 травня 2026 року у цій справі до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи зазначене, необхідно поновити виконання рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду з урахуванням змін, внесених цією постановою.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кантемір Василь Іванович, задовольнити частково. 

Постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2026 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини постанови в такій редакції:

«Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя змінити, збільшивши суму грошової компенсації, що підлягає стягненню з 1 464 063,41 грн до 2 427 853 (два мільйони чотириста двадцять сім тисяч вісімсот п`ятдесят три) грн 59 коп. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 804 (одинадцять тисяч вісімсот чотири) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору». 

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року у незмінених після апеляційного перегляду частинах та постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2026 року залишити без змін. 

Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 25 травня 2026 року з урахуванням змін, внесених цією постановою. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді 	А. І. Грушицький  	
	В. М. Ігнатенко  	
	А. А. Калараш  	
	І. В. Литвиненко