ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 серпня 2026 року справа №200/9066/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Пивовар І.В., суддів: Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року у справі № 200/9066/25 (головуючий суддя у І інстанції Стойка В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.
Позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними, такими що не відповідають вимогам Рішення Конституційного Суду № 3-рп/2013 від 03.06.2013, Рішення Конституційного Суду № 7-р(ІІ)/2022 від 12.10.2022, пункту 3 Постанови № 209, пункту 2 Постанови № 1, статті 19 Конституції України дії відповідача щодо зменшення з 01.03.2025 розміру нарахованої та виплачуваної ним пенсії за вислугу років, призначеної по Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 36 089,40 грн до 32 754,4 грн;
- зобов`язати відповідача виплачувати позивачу нараховану ним пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі 36 089,40 грн, починаючи з 01.03.2025, та розрахувати і виплатити різницю між розміром нарахованої пенсії – 36 089,40 грн і розміром виплачуваної пенсії – 32 754,40 грн, що склала 3 335,00 грн на місяць, починаючи з 01.03.2025 і до повного виконання рішення суду.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року позов задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо обмеження ОСОБА_1 загального розміру пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимальним розміром та виплатити різницю недоотриманої пенсії, з урахуванням виплачених сум, починаючи з 01.03.2025 з урахуванням виплачених сум.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн.
Позивач 20.03.2026 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив ухвалити додаткове судове рішення у справі № 200/9066/25, яким зобов`язати відповідача виплачувати позивачу нараховану ним пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі 36 089,40 грн, починаючи з 01.03.2025, та розрахувати і виплатити різницю між розміром нарахованої пенсії – 36 089,40 грн і розміром виплачуваної пенсії – 32 754,40 грн, що склала 3 335,00 грн на місяць, починаючи з 01.03.2025 і до повного виконання рішення суду.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року в задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі № 200/6099/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення у справі дійшов висновку, що в рішенні суду від 16.03.2026 судом в повному обсязі розглянуті позовні вимоги ОСОБА_1 та визначено спосіб виконання судового рішення для захисту порушеного права позивача, тому підстави для ухвалення додаткового рішення у справі № 200/9066/25 відсутні.
Не погодившись з ухвалою, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити у справі додаткове судове рішення згідно вимог його заяви.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги:
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не визначено спосіб виконання судового рішення по позовній вимозі щодо зобов`язання відповідача виплачувати позивачу нараховану ним пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі 36 089,40 грн, починаючи з 01.03.2025, та розрахувати і виплатити різницю між розміром нарахованої пенсії – 36 089,40 грн і розміром виплачуваної пенсії – 32 754,40 грн, що склала 3 335,00 грн на місяць, починаючи з 01.03.2025 і до повного виконання рішення суду.
Відтак, за позицією апелянта, приймаючи рішення від 06.04.2026 в адміністративній справі № 200/9066/25 суд першої інстанції не визначив спосіб виконання судового рішення, який гарантував би повне відновлення права на отримання повного розміру перерахованої пенсії за вислугу років та унеможливив би подальше звернення до суду за захистом вказаних прав.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги:
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2026 справу передано судді-доповідачу – Компанієць І.Д.
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів від 29.04.2026 відкрито апеляційне провадження в указаній справі .
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2026 (підстава – призначення судді на посаду до іншого суду) справу передано судді-доповідачу Пивовар І.В.
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 15.06.2026 справу прийнято до провадження судді Пивовар І.В.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними, такими що не відповідають вимогам Рішення Конституційного Суду № 3-рп/2013 від 03.06.2013, Рішення Конституційного Суду № 7-р(ІІ)/2022 від 12.10.2022, пункту 3 Постанови № 209, пункту 2 Постанови № 1, статті 19 Конституції України дії відповідача щодо зменшення з 01.03.2025 розміру нарахованої та виплачуваної ним пенсії за вислугу років, призначеної по Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з 36 089,40 грн до 32 754,4 грн;
- зобов`язати відповідача виплачувати позивачу нараховану ним пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі 36 089,40 грн, починаючи з 01.03.2025, та розрахувати і виплатити різницю між розміром нарахованої пенсії – 36 089,40 грн і розміром виплачуваної пенсії – 32 754,40 грн, що склала 3 335,00 грн на місяць, починаючи з 01.03.2025 і до повного виконання рішення суду.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 березня 2026 року позов задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо обмеження ОСОБА_1 загального розміру пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимальним розміром та виплатити різницю недоотриманої пенсії, з урахуванням виплачених сум, починаючи з 01.03.2025 з урахуванням виплачених сум.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211, 20 грн.
Позивач 20.03.2026 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив ухвалити додаткове судове рішення у справі № 200/9066/25, яким зобов`язати відповідача виплачувати позивачу нараховану ним пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі 36 089,40 грн, починаючи з 01.03.2025, та розрахувати і виплатити різницю між розміром нарахованої пенсії – 36 089,40 грн і розміром виплачуваної пенсії – 32 754,40 грн, що склала 3 335,00 грн на місяць, починаючи з 01.03.2025 і до повного виконання рішення суду.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року в задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі № 200/6099/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії відмовлено.
Висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Згідно частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, а також дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про необхідність ухвалення судового рішення з огляду на такі мотиви та положення законодавства.
Відповідно до статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:
1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;
2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;
3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.
Додаткове рішення або ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.
За загальним правилом, у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.
Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» (заява № 11901/02, пункт 77) зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має бути «ефективним» як на практиці, так і за законом. Існування такого засобу повинно бути достатнім не тільки в теорії, але й на практиці, без чого йому бракуватиме необхідної доступності та ефективності.
З урахуванням наведеного «ефективний засіб правового захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не приводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації на практиці, не відповідає розглядуваній нормі міжнародного договору.
В аспекті гарантування конституційного права на судовий захист, яке повинне бути не ілюзорним, а справжнім та повноцінно реалізованим, Конституційний Суд України зазначає в своїх рішеннях, що «правосуддя за своєю суттю визначається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (перше речення абзацу десятого пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Ефективним уважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12, від 11.02.2020 у справі № 0940/2394/18, від 01.06.2022 у справі № 620/5996/21).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2018 у справі № 925/1265/16).
За такого правового регулювання та встановлених у справі обставин, колегія суддів зауважує, що ухвалюючи рішення від 16.03.2026 суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 у спосіб, який повністю усуває вчинене відповідачем порушення (протиправне обмеження загального розміру пенсії позивача), зобов`язавши ГУ ПФУ в Донецькій області здійснити перерахунок пенсії позивача без обмеження її максимальним розміром та виплатити різницю недоотриманої пенсії, з урахуванням виплачених сум, починаючи з 01.03.2025 з урахуванням виплачених сум.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для ухвалення у справі додаткового судового рішення.
З огляду на вищезазначене доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача.
При цьому суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі "Федорченко та Лозенко проти України" (заява № 387/03, 20.09.2012, п. 53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до приписів пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На думку колегії суддів, оскільки суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року у справі № 200/9066/25 – залишити без задоволення.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року у справі № 200/9066/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 17 серпня 2026 року, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених статтею 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 17 серпня 2026 року.

Головуючий суддя І.В. Пивовар

Судді А.А. Блохін

Е.Г. Казначеєв