ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 липня 2026 року | справа № 380/10610/26

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з квітня 2018 року по день фактичної виплати 18.03.2026;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з квітня 2018 року по день фактичної виплати 18.03.2026.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби України, з якої був звільнений у запас, а з 30.09.2019 виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 у справі № 380/19465/25, залишеним у силі судом апеляційної інстанції, визнано протиправними дії відповідача щодо неправильного розрахунку індексації-різниці грошового забезпечення та зобов`язано відповідача нарахувати і виплатити позивачеві індексацію-різницю грошового забезпечення із розрахунку 4 406,46 грн на місяць за період із 01.03.2018 по 30.09.2019 включно. На виконання цього рішення відповідач двома платежами (25.02.2026 та 18.03.2026) виплатив позивачеві заборгованість з індексації грошового забезпечення у сумі 37 675,23 грн та 41 861,37 грн. Проте під час виплати заборгованості відповідач не нарахував та не виплатив позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації за період з квітня 2018 року по день фактичної виплати. Посилаючись на положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та відповідну правову позицію Верховного Суду, позивач вважає, що відповідач був зобов`язаний самостійно нарахувати та виплатити таку компенсацію у тому ж місяці, у якому здійснено виплату заборгованості, а невиплата свідчить про протиправну бездіяльність.
Ухвалою судді від 01.06.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечено з таких підстав. По-перше, необхідною умовою для звернення до суду з вимогою про компенсацію втрати частини доходів є попереднє звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації, а відповідач такою заявою не відмовляв, тоді як позивач із такою заявою не звертався, у зв`язку з чим вимоги є передчасними. По-друге, оскільки суми індексації нараховано за рішенням суду, підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, а виплату здійснено без затримки більш ніж на один календарний місяць після набрання рішенням законної сили та його нарахування, а тому підстав для компенсації немає. Відповідач послався на правові позиції Верховного Суду у постановах від 11.12.2020 у справі № 200/10820/19-а та Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі № 6-43цс14 і просив у задоволенні позову відмовити повністю.
Також відповідач просив розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження за участю представника відповідача. Оскільки вказане клопотання не відповідає загальним вимогам до форми та змісту будь-якої письмової заяви чи клопотання, встановленим статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), таке судом не розглядається.
Суд вивчив матеріали справи, з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідив докази, якими вони обґрунтовуються, та встановив таке.
ОСОБА_1 проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби України на посаді начальника сектору організації обліку особового складу відділу кадрів ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 12.08.2019 № 365-ОС підполковнику ОСОБА_1 припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 14.08.2019 № 369-ОС підполковника ОСОБА_1 виключено зі списку особового складу та всіх видів забезпечення з 30.09.2019.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 у справі № 380/19465/25 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю: визнано протиправними дії Західного регіонального управління щодо неправильно проведеного розрахунку індексації-різниці грошового забезпечення відповідно до вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, за період із 01.03.2018 по 30.09.2019 включно; зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачеві індексацію-різницю грошового забезпечення із розрахунку 4 406,46 грн на місяць за вказаний період з відрахуванням виплачених сум та з одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб. Зазначене судове рішення набрало законної сили, оскільки ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2026 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача.
На виконання зазначеного судового рішення відповідач двома платежами перерахував на картковий рахунок позивача суми заборгованості з індексації-різниці грошового забезпечення: 25.02.2026 - у сумі 37675,23 грн та 18.03.2026 - у сумі 41861,37 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 24.02.2026 № 179, довідками відповідача від 24.02.2026 № 09/24 та від 17.03.2026 № 09/38, а також випискою АТ КБ «ПриватБанк» по надходженнях за відповідний період.
Згідно з довідкою відповідача від 17.03.2026 № 09/38 загальна сума нарахованої індексації-різниці грошового забезпечення за період з березня 2018 року по вересень 2019 року становить 83722,74 грн, з якої після відрахування військового збору та з урахуванням компенсації податку на доходи фізичних осіб до виплати визначено 79536,60 грн, що виплачено двома вказаними платежами.
Позивач через свого представника - адвоката - адвокатськими запитами від 02.03.2026 та від 16.03.2026 звертався до відповідача з приводу виконання рішення суду у справі № 380/19465/25 та надання помісячних розрахунків нарахувань. У відповідях від 05.03.2026 № 09/2324-26-Вих та від 26.03.2026 № 09/3092-26-Вих відповідач повідомив про проведення нарахування та виплати індексації-різниці грошового забезпечення, надавши відповідні довідки.
Разом з тим під час виплати заборгованості з індексації грошового забезпечення відповідач не нарахував та не виплатив позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми такої індексації. Доказів нарахування та/або виплати позивачеві відповідної компенсації матеріали справи не містять, і на її нарахування чи виплату відповідач у відзиві не посилається.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, позивач звернувся з цим позовом до суду.
При вирішенні спору суд керується таким.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі - Закон № 2050-III) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159).
Згідно зі статтями 1, 2 Закону № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема суму індексації грошових доходів громадян.
Відповідно до статті 3 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Аналогічного змісту норми містяться у пунктах 4, 5 Порядку № 159.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми індексації грошових доходів громадян належать до доходів, на які поширюються правила щодо компенсації їх втрати, а право на таку компенсацію особа набуває незалежно від порядку і підстав нарахування доходу - добровільно чи на виконання судового рішення. Компенсація за порушення строків виплати доходу проводиться незалежно від того, ким і на якій підставі нараховано дохід.
Суд враховує, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер і як складові належної працівникові заробітної плати спрямовані на забезпечення її реального розміру. На цьому наголошував Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013, а також послідовно виходить у своїй практиці Верховний Суд.
Ключовим для вирішення цього спору є питання про те, чи потребує право особи на компенсацію втрати частини доходів попереднього звернення до відповідача із заявою про її виплату та оформлення відмови окремим рішенням.
Вирішуючи це питання, суд виходить з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20. У зазначеній постанові Верховний Суд відступив від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09.06.2021, 17.11.2021, 27.07.2022 та 11.05.2023 (справи № 240/186/20, № 460/4188/20, № 460/783/20, № 460/786/20 відповідно), і дійшов висновку, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватися органом у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно, невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку компенсацію згідно із Законом № 2050-III і не потребує оформлення відмови окремим рішенням; вчинення ж відповідачем активної дії, зокрема надання листа-відповіді на звернення особи, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.
Верховний Суд у наведеній постанові зазначив, що аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-III та Порядку № 159 свідчить, що ними фактично встановлено обов`язок відповідного підприємства, установи чи організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу провести його компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості. Тому відмова у виплаті компенсації у розумінні статті 7 Закону № 2050-III не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством, а зазначену норму слід тлумачити у системному зв`язку з нормами статей 2-4 цього Закону.
Суд зауважує, що відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому висновок Судової палати, викладений у постанові від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20, є пізнішим та містить прямий відступ від попередніх висновків касаційного суду з цього ж питання, а тому підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.
Оцінюючи доводи відповідача про необхідність попереднього звернення позивача із заявою про виплату компенсації та про відсутність оформленої відмови, суд виходить із того, що ці доводи ґрунтуються, зокрема, на правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 11.12.2020 у справі № 200/10820/19-а, тобто на підході, від якого Верховний Суд згодом фактично відступив у постанові Судової палати від 02.04.2024 у справі № 560/8194/20. З огляду на наведене вище тлумачення статей 1, 2, 4, 7 Закону № 2050-III такі доводи відповідача суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки закон не покладає на особу обов`язку попередньо звертатися до уповноваженого органу з вимогою нарахувати та виплатити компенсацію, а невиплата компенсації у місяці виплати заборгованості сама по собі свідчить про відмову у її виплаті.
Щодо доводів відповідача про те, що виплату здійснено без затримки більш ніж на один календарний місяць після набрання рішенням суду законної сили та нарахування сум індексації, суд зазначає таке. Основною умовою для виплати передбаченої статтею 2 Закону № 2050-III компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, причому компенсація за таке порушення проводиться незалежно від порядку і підстав нарахування доходу - самим органом добровільно чи на виконання судового рішення. Судом установлено, що суми індексації-різниці грошового забезпечення належали позивачеві за період з березня 2018 року по вересень 2019 року, однак фактично виплачені йому лише 25.02.2026 та 18.03.2026, тобто зі значною затримкою відносно періоду, за який вони нараховані. За таких обставин факт порушення встановлених строків виплати доходу є очевидним, а отже наявні визначені Законом № 2050-III підстави для нарахування та виплати компенсації.
Посилання відповідача на постанову Верховного Суду України від 21.05.2014 у справі № 6-43цс14 суд враховує в тій частині, що присуджена за рішенням суду сума підлягає компенсації у тому ж порядку, якщо умови для її виплати настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням, оскільки визначальними обставинами є дати нарахування та фактичної виплати доходу. Водночас застосування цього підходу до обставин цієї справи не спростовує, а підтверджує наявність підстав для компенсації, оскільки належний позивачеві дохід (індексацію-різницю грошового забезпечення) виплачено зі значним порушенням строку, а компенсацію за час такої затримки відповідач не нарахував та не виплатив.
Суд також враховує, що відповідно до статті 7 Закону № 2050-III та пункту 8 Порядку № 159 відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Оскільки відповідач при виплаті заборгованості з індексації грошового забезпечення 25.02.2026 та 18.03.2026 компенсацію втрати частини доходів позивачеві не нарахував і не виплатив, така бездіяльність у розумінні наведених норм та правового висновку Верховного Суду у справі № 560/8194/20 свідчить про відмову у виплаті компенсації, право оскаржити яку позивач реалізував шляхом звернення до суду з цим позовом.
З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що відповідач, з вини якого позивачеві несвоєчасно виплачено індексацію грошового забезпечення, був зобов`язаний у місяці, в якому проведено виплату заборгованості, самостійно нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати на суми такої індексації за весь час затримки, чого не зробив. Отже, бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачеві зазначеної компенсації є протиправною, а вимога про визнання її протиправною - обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Що стосується вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів, суд зважає на таке. Обчислення конкретного розміру компенсації здійснюється за визначеною статтею 3 Закону № 2050-III та пунктом 4 Порядку № 159 методикою - шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на приріст індексу споживчих цін (індексу інфляції) за період невиплати - і належить до дискреційних повноважень відповідача як суб`єкта, який володіє необхідними для такого розрахунку відомостями. З огляду на це та з метою ефективного захисту порушеного права позивача суд вважає за належне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві відповідну компенсацію за весь час затримки виплати сум індексації грошового забезпечення з квітня 2018 року по день їх фактичної виплати 18.03.2026, не підміняючи собою суб`єкта владних повноважень у частині проведення самого розрахунку.
Такий спосіб захисту відповідає завданню адміністративного судочинства, визначеному статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та є ефективним, оскільки спрямований на реальне поновлення порушеного права позивача на своєчасне одержання належних йому грошових виплат.
Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Європейський суд з прав людини у пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що національні суди мають належно мотивувати свої рішення, проте це не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; обсяг такого обґрунтування може бути різним залежно від характеру рішення. Суд враховує всі доводи учасників справи, проте з огляду на наведені висновки інші доводи відповідача не спростовують підстав для задоволення позову.
З огляду на викладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки судовий збір позивачем не сплачувався, з огляду на звільнення позивача від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з квітня 2018 року по день фактичної виплати 18.03.2026.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 (військова частина НОМЕР_1 ) (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суми індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати з квітня 2018 року по день фактичної виплати 18.03.2026.
Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.