ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1855/26 Справа № 175/3841/26 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шаповалова І. С. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 липня 2026 року м. Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М., вирішуючи клопотання особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року щодо ОСОБА_1 ,
в с т а н о в и л а:
постановою судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн, а також стягнуто судовий збір у розмірі 665 грн 60 коп.
Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 20 травня 2026 року направив поштовим зв`язком апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, посилаючись, зокрема, на розгляд справи за його відсутності без належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Одночасно ОСОБА_1 подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. В обґрунтування зазначив, що судових повісток, SMS-повідомлень, повідомлень в системі «Електронний суд» або застосунку «Дія» не отримував, із 09 січня 2026 року безперервно перебуває у відрядженні для виконання бойових (спеціальних) завдань у складі військового формування на території Донецької області, тому за місцем реєстрації не проживає. Про існування постанови нібито дізнався лише 20 травня 2026 року із сайту судової влади та того ж дня звернувся із заявою про ознайомлення з матеріалами справи.
Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу та матеріали справи, суддя апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає поверненню особі, яка її подала, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення, згідно зі ст. 245 КУпАП, є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень.
За змістом ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 та ч. 1 ст. 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Апеляційний суд звертає увагу, що ст. 294 КУпАП є спеціальною нормою, яка регулює порядок і строк апеляційного оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення та прямо пов`язує початок перебігу десятиденного строку з днем винесення постанови. Отримання копії постанови після дня її винесення може бути враховано під час оцінки поважності причин пропуску строку, однак саме по собі не створює нового десятиденного строку на апеляційне оскарження.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 285 КУпАП копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено; копія постанови вручається під розписку, а у разі її висилання про це робиться відповідна відмітка у справі.
З урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 31 березня 2015 року № 2-рп/2015 положення ст. 294 КУпАП щодо апеляційного оскарження постанови судді у справі про адміністративне правопорушення застосовуються до постанов, винесення яких передбачене ст. 284 КУпАП. Отже, постанова суду першої інстанції у цій справі за своїм видом підлягає апеляційному перегляду, однак за умови дотримання встановленого законом строку або доведення поважних причин його пропуску.
Поновлення пропущеного процесуального строку не є автоматичним наслідком самого факту подання відповідного клопотання. Такий строк може бути поновлений за наявності обставин, які були об`єктивними, непереборними або істотно перешкоджали особі своєчасно реалізувати право на апеляційне оскарження. Особа, яка просить поновити строк, повинна конкретизувати причини пропуску, окреслити період дії відповідних перешкод та підтвердити наведені обставини належними доказами.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить із того, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності апеляційної скарги, за умови, що такі обмеження мають законну мету і не порушують саму сутність права. Такий підхід викладено, зокрема, у рішенні у справі «Воловік проти України» (Volovik v. Ukraine, заява № 15123/03, рішення від 06 грудня 2007 року).
У рішенні у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, § 41, рішення від 03 квітня 2008 року) ЄСПЛ зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими; від судів вимагається наводити підстави відповідного рішення, а сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Крім того, у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 34, рішення від 21 грудня 2010 року) ЄСПЛ наголосив, що норми, які регулюють строки подання скарг, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності, а зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 лютого 2026 року у справі № 193/411/21, ухваленій за наслідками перегляду судового рішення у зв`язку з рішенням ЄСПЛ у справі «Соколов та інші проти України», звернула увагу на необхідність застосовувати обмеження доступу до суду у зв`язку з пропуском строку з певною гнучкістю, без надмірного формалізму та з урахуванням конкретних обставин справи.
Разом з тим обставини справи № 193/411/21 істотно відрізняються від обставин цього провадження. У тій справі в день судового засідання було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, повний текст у визначений судом день не виготовлено через тривалу відсутність судді, представник неодноразово звертався до суду за повним текстом, а апеляційну скаргу подав наступного дня після його отримання. Саме сукупність цих обставин свідчила, що учасник був фактично позбавлений можливості підготувати змістовну апеляційну скаргу у встановлений строк.
Загальний підхід до оцінки причин пропуску процесуальних строків у період воєнного стану сформульовано також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22. Сам по собі факт запровадження воєнного стану або проходження військової служби не є безумовною підставою для поновлення строку; необхідно встановити конкретні обставини, які виникли внаслідок відповідних умов та унеможливили вчинення процесуальної дії у визначений законом строк.
З матеріалів справи встановлено, що оскаржувану постанову судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області винесено 30 березня 2026 року. Відповідно до вимог ст. 294 КУпАП десятиденний строк на її апеляційне оскарження почався саме з дня винесення постанови, тобто 30 березня 2026 року, а останнім днем такого строку було 08 квітня 2026 року.
Апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку ОСОБА_1 направив поштовим зв`язком 20 травня 2026 року, тобто після закінчення передбаченого ст. 294 КУпАП строку на апеляційне оскарження, з пропуском строку на 42 календарні дні.
Перевіряючи доводи про відсутність відомостей щодо судового розгляду, апеляційний суд враховує, що протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 складено 24 січня 2026 року, а у матеріалах справи міститься судова повістка про його виклик у судове засідання на 30 березня 2026 року. В оскаржуваній постанові також зафіксовано, що ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи належним чином, однак у судове засідання не з`явився та будь-яких заяв або пояснень суду не подав.
Крім того, супровідним листом Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року копію постанови направлено ОСОБА_1 за адресою його фактичного проживання: АДРЕСА_1 . Саме цю адресу апелянт зазначає у поданих до апеляційного суду документах як адресу тимчасового проживання, а тому підстав вважати, що суд направив копію рішення за невідомою або завідомо неправильною адресою, матеріали справи не містять.
Повний текст постанови було виготовлено в день її винесення, а 03 квітня 2026 року судове рішення набуло загального доступу в Єдиному державному реєстрі судових рішень, тобто ще до закінчення десятиденного строку на апеляційне оскарження. Оприлюднення рішення в Реєстрі не замінює його належного вручення чи направлення відповідно до ст. 285 КУпАП, однак у сукупності з направленням копії постанови та обізнаністю особи про наявність провадження є додатковою обставиною для оцінки її процесуальної поведінки.
Апеляційний суд не залишає поза увагою посилання ОСОБА_1 на безперервне перебування з 09 січня 2026 року у відрядженні для виконання бойових (спеціальних) завдань. Проходження військової служби та фактичне виконання бойових завдань за певних обставин можуть становити поважну причину пропуску процесуального строку, якщо характер, місце і режим служби створили реальну та непереборну перешкоду для звернення до суду.
Проте до клопотання не додано наказу про відрядження, довідки військової частини, витягу з бойового розпорядження, підтвердження перебування у визначеному районі без доступу до поштового чи електронного зв`язку або будь-якого іншого документа, який давав би змогу встановити конкретний період та характер службових обмежень. Не наведено також відомостей, чому саме виконання службових завдань унеможливлювало отримання інформації про результат відомого апелянту судового провадження або направлення хоча б короткої апеляційної скарги до 08 квітня 2026 року.
Саме лише посилання на статус військовослужбовця та перебування у відрядженні, без конкретизації і документального підтвердження обставин, які перешкоджали вчиненню процесуальної дії протягом усього встановленого законом строку, не є достатнім для висновку про поважність причин його пропуску.
Твердження ОСОБА_1 , що про постанову він випадково дізнався лише 20 травня 2026 року, пояснює його активність після цієї дати, однак не спростовує даних матеріалів справи про наявність судової повістки, направлення копії постанови 30 березня 2026 року та відкритий доступ до повного тексту рішення з 03 квітня 2026 року. Апелянт не надав доказів повернення адресованої йому кореспонденції, неможливості її отримання уповноваженою особою, відсутності доступу до зв`язку чи інших обставин, які протягом усього періоду до 20 травня 2026 року об`єктивно позбавляли його можливості дізнатися про результат розгляду.
Посилання у клопотанні на неотримання доступу до матеріалів справи після звернення 20 травня 2026 року також не пояснює причин пропуску строку, який закінчився 08 квітня 2026 року. До того ж того самого дня ОСОБА_1 зміг скласти та направити апеляційну скаргу із викладенням доводів щодо порушення його процесуальних прав, а тому відсутність ознайомлення з усіма матеріалами справи не була перешкодою для самого звернення до апеляційного суду.
Наведені в апеляційній скарзі доводи щодо неналежного повідомлення про судове засідання, оцінки обставин дорожньо-транспортної пригоди та правильності висновків суду першої інстанції стосуються суті оскаржуваної постанови. Такі доводи можуть бути предметом апеляційної перевірки лише після позитивного вирішення питання про поновлення строку та прийняття апеляційної скарги до розгляду.
Апеляційний суд враховує важливість права на апеляційний перегляд і необхідність уникнення надмірного формалізму. Водночас поновлення строку має ґрунтуватися на встановлених та підтверджених обставинах, а не лише на твердженнях особи. Безпідставне поновлення строку за відсутності доказів об`єктивної неможливості звернутися до суду суперечило б принципу юридичної визначеності та фактично нівелювало б вимоги ст. 294 КУпАП.
З огляду на встановлені обставини суддя апеляційного суду приходить до висновку, що ОСОБА_1 не доведено існування поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження постанови судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року. У зв`язку з цим у поновленні строку слід відмовити, а апеляційну скаргу, подану після спливу визначеного законом строку, повернути особі, яка її подала, разом із усіма додатками.
На підставі викладеного, керуючись ст. 294 КУпАП
п о с т а н о в и л а:
у поновленні строку на апеляційне оскарження постанови судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року щодо ОСОБА_1 – відмовити.
Апеляційну скаргу особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року щодо ОСОБА_1 за ст. 124 КУпАП – повернути особі, яка її подала, разом із усіма додатками.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського
апеляційного суду Ірина СВІЯГІНА