ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2026 р. | Справа № 520/4180/26
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Джиемес Агро" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2026 р. (ухвалене суддею Волошиним Д.А.) по справі № 520/4180/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Джиемес Агро" 
до  Головного управління ДПС у Харківській області   
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Джиемес Агро” (в подальшому – ТОВ “Джиемес Агро”) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення від 17.11.2025 р. № 00517950712, від 17.11.2025 р. № 00517930712, від 17.11.2025 р. № 00517980712.
В обґрунтування вимог позовної заяви позивачем зазначено, що первинними документами, наданими позивачем на час перевірки підтверджено реальність господарських операцій, а контролюючим органом не надано належної оцінки вказаним документам. 
01.04.2026 р. позивачем до Харківського окружного адміністративного суду подано заяву про зміну (доповнення) підстав позову, в якій позивачем зазначено, що відповідачем перевірка здійснена (призначена, проведена, оформлена) з порушенням встановленого законом порядку, а саме: податковим органом призначено невиїзну перевірку замість виїзної, направлено на адресу позивача запит, складений з порушенням вимог чинного законодавства, результати перевірки не підписані у встановленому законом порядку, фактично проведено перевірку не позивача, а обставин діяльності інших суб`єктів господарювання; не надано оцінки відповідним первинним документам.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2026 р. у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням заяв про доповнення апеляційної скарги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2026 р. та прийняти постанову, якою позов задовольнити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме вимог: Податкового кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи, оскільки судом першої інстанції не розглянуто заяву позивача про зміну (доповнення) підстав позову та не надано їй оцінки, та не враховано, що господарські операції підтверджені первинним документами. 
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що наказом Головного управління ДПС у Харківській області № 3649-п від 15.08.2025 р. призначено проведення документальної позапланової перевірки ТОВ “Джиемес Агро” з метою контролю за дотриманням вимог податкового законодавства України з податку на додану вартість щодо господарських взаємовідносин із контрагентом-постачальником ТОВ “Таруно” на суму ПДВ 931000 грн. у грудні 2019 року, за звітні періоди декларування податку на додану вартість: січень-квітень 2020 року та жовтень-листопад 2020 року та також даних щодо подальшої реалізації та/або використання у власній господарській діяльності придбаних товарів (робіт, послуг).
Вищевказаний наказ прийнятий, відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 41.1 ст. 41, п. 61.1, 61.2 ст. 61, пп. 62.1.3 п. 62.1 ст. 62, пп. 75.1.2 ст. 75, пп.78.1.1, пп.78.1.4 п. 78.1 ст. 78, ст. 79, п. 82.2 ст. 82, пп. 69.2-2, пп. 69.35-1 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ “Перехідні положення” Податкового кодексу України, у зв`язку з отриманням податкової інформації та ненаданням ТОВ “Джиемес Агро” пояснень та їх документального підтвердження на обов`язковий письмовий запит Головного управління ДПС у Харківській області від 31.03.2025 р. № 15517/6/20-40-07-12-11 за фактами, що свідчать про недостовірність визначення ТОВ “Джиемес Агро” даних, що містяться в податкових деклараціях із податку на додану вартість, поданих платником податків щодо господарських взаємовідносин із контрагентом-постачальником ТОВ “Таруно” на суму ПДВ 931000 грн. у грудні 2019 року, за звітні періоди декларування податку на додану вартість: січень-квітень 2020 року та жовтень-листопад 2020 року та також даних щодо подальшої реалізації та/або використання у власній господарській діяльності придбаних товарів (робіт, послуг).
На підставі вищевказаного наказу фахівцями контролюючого органу проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ “Джиемес Агро” з питання контролю за дотриманням вимог податкового законодавства України з податку на додану вартість щодо господарських взаємовідносин із контрагентом – постачальником ТОВ “Таруно” на суму ПДВ 931000,00 грн. у грудні 2019 року, за звітні періоди декларування податку на додану вартість: січень – квітень 2020 року та жовтень – листопад 2020 року, а також даних щодо подальшої реалізації та/або використання у власній господарській діяльності придбаних товарів (робіт, послуг), за результатами якої складено акт про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ “Джиемес агро” від 17.10.2025 р. № 39959/20-40-07-12-05/42074640, висновками якого встановлено порушення ТОВ “Джиемес агро” вимог абз. “а” п. 198.1, абзаців 1, 2 п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкового кредиту всього у сумі 931000 грн. у січні - квітні та жовтні - листопаді 2020 року, що призвело до заниження суми податку на додану вартість яка підлягає сплаті до бюджету на суму 918725 грн. та завищення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування на суму 12275 грн., в тому числі по періодах: січень 2020 року занижено податок на додану вартість який підлягає сплаті до бюджету на суму 376600 грн., лютий 2020 року занижено податок на додану вартість який підлягає сплаті до бюджету на суму 323400 грн., березень 2020 року занижено податок на додану вартість який підлягає сплаті до бюджету на суму 594 грн., квітень 2020 року занижено податок на додану вартість який підлягає сплаті до бюджету на суму 130931 грн. та завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування на суму 7075,0 грн., жовтень 2020 року занижено податок на додану вартість який підлягає сплаті до бюджету на суму 87200 грн., листопад 2020 року завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування на суму 5200 грн. 
На підставі висновків вищевказаного акту перевірки контролюючим органом 17.11.2025 р. прийняті наступні податкові повідомлення-рішення № 00517950712 про збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ в загальному розмірі 1148406 грн. (в т.ч. податкових зобов`язань - 918725 грн., штрафних санкцій на суму 229681 грн.); № 00517930712 про зменшення розміру від`ємного значення суми ПДВ на 12275 грн. (10); № 00517980712 про застосування штрафних санкцій у розмірі 1020 грн. 
Не погоджуючись із вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення обґрунтовані, у зв`язку з чим не підлягають скасуванню, оскільки відсутні належні докази, які б підтвердили реальність господарських взаємовідносин між ТОВ “Таруно” та ТОВ “Джиемес Агро”.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, проте вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні з підстав і мотивів. 
Щодо доводів апелянта, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки ним не розглянуто заяву ТОВ “Джиемес Агро” про зміну (доповнення) підстав позову, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу адміністративного судочинства України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Згідно з ч. 3 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження та сума яких не перевищує: для юридичних осіб - ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; для фізичних осіб та фізичних осіб - підприємців - тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Судовим розглядом встановлено, що в справі за позовом ТОВ “Джиемес Агро” до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування податкових повідомлень- рішень від 17.11.2025 р. № 00517950712, від 17.11.2025 р. № 00517930712, від 17.11.2025 р. № 00517980712 на суму 1161701 грн., що становить більше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, провадження відкрито 03.03.2026 р., а заяву про зміну (доповнення) позовних вимог подано позивачем 01.04.2026 р., тобто, в межах тридцятиденного строку, встановленого ч. 3 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Таким чином, судом першої інстанції не розглянуто змінені позовні вимоги ТОВ “Джиемес Агро” чим порушено процесуального права, що, відповідно до ч. 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України (в подальшому – ПК України), контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Відповідно до п. 73.3. ст. 73 ПК України, контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про надання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження. Такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і має містити: підстави для надсилання запиту відповідно до цього пункту із зазначенням інформації, яка це підтверджує; перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати; печатку контролюючого органу.
Згідно з пп. 73.3.1 п. 73.3. ст. 73 ПК України, письмовий запит про надання інформації надсилається платнику податків або іншому суб`єкту інформаційних відносин за наявності хоча б однієї з таких підстав: за результатами аналізу податкової інформації, отриманої у встановленому законом порядку, виявлено факти, які можуть свідчити про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, із обов`язковим зазначенням таких фактів у запиті.
Відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Згідно з пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Відповідно до пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав: отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.
Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.
Відповідно до пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Згідно з п. 44.3 ст. 44 ПК України, платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів та інформації, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом визначених законодавством строків
Відповідно до пп. 44.6 ст. ст. 44 ПК України, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в пункті 86.7 статті 86 цього Кодексу платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає в порядку пункту 86.7 статті 86 цього Кодексу документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки, такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.
Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Відповідно до п.п. 200.1, 200.2, 200.4 ст. 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, надсилає центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету. При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу; або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на відповідний рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Таким чином, витрати для цілей визначення фінансового результату до оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.
Таким чином, витрати для цілей визначення фінансового результату до оподаткування податком на прибуток, мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Судовим розглядом встановлено, що, у зв`язку з отриманням контролюючим органом узагальненої податкової інформації від 27.04.2020 р. № 261/20-40-05-18-10/39935372, стосовно контрагента-постачальника ТОВ “Таруно” щодо фінансово-господарських операцій з придбання та постачання, а також про визначення сум податкових зобов`язань та податкового кредиту, якою встановлено неправомірне визначення платником податків сум податкових зобов`язань при продажу товарів/послуг, в тому числі по взаємовідносинах з ТОВ “Джиемес агро” на суму ПДВ 931000 грн. у грудні 2019 року, відповідачем направлено запит для надання пояснень та їх документального підтвердження від 31.03.2025 р. № 15517/6/20-40-07-12-11, в якому позивачу запропоновано надати копії документів, які безпосередньо стосуються господарських відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків (їх відображення в обліку і звітності) з постачальником ТОВ “Таруно” і покупцями по ланцюгу постачання за грудень 2019 року. 
Таким чином, у вказаному запиті зазначено підстави для його надіслання, перелік інформації, яка запитується та перелік документів, які пропонується надати.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що запити податкового органу повинні бути оформлені таким чином, щоб платник податків міг усвідомлювати, на які ймовірні порушення податкового законодавства робить посилання податковий орган, для надання необхідного обсягу документів для спростування наявної у податкового органу інформації.
Проте, окремі недоліки в оформленні запиту не можуть слугувати підставою для відмови підприємства у наданні інформації на такі запити. 
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 22.05.2024 р. у справі № 813/3243/17.
Крім того, направлення запиту та витребування письмових пояснень і первинних документів здійснюється саме з метою усунення припущення і необхідністю встановлення наявності/відсутності податкового порушення. 
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 15.08.2023 р. у справі № 810/1807/16.
Позивач не заперечує факт не надання первинних документів на письмовий запит контролюючого органу.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що наказом Головного управління ДПС у Харківській області № 3649-п від 15.08.2025 р. правомірно призначено проведення документальної позапланової перевірки ТОВ “Джиемес Агро”, у зв`язку з отриманням податкової інформації та ненаданням позивачем пояснень та їх документального підтвердження на обов`язковий письмовий запит Головного управління ДПС у Харківській області від 31.03.2025 р. № 15517/6/20-40-07-12-11 за фактами, що свідчать про недостовірність визначення ТОВ “Джиемес Агро” даних, що містяться в податкових деклараціях із податку на додану вартість, поданих платником податків щодо господарських взаємовідносин із контрагентом-постачальником ТОВ “Таруно”.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем під час проведення перевірки на запит відповідача вих. № 3239/ж12/20-40-07-12-11 від 19.08.2025 р. не надано контролюючому органу додаткові документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки, що підтверджується актом № 9054/20-40-07-12-05/42074640 від 13.10.2025 р. 
Щодо доводів позивача, що результати перевірки не підписані у встановленому законом порядку, суд апеляційної інстанції зазначає, що акт про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ “Джиемес агро” від 17.10.2025 р. № 39959/20-40-07-12-05/42074640 підписаний Головними державними інспекторами Слобожанського відділу перевірок платників управління податкового аудиту Ольгою Чистяковою та Людмилою Марченко, що підтверджується копією вищевказаного акту перевірки, яка знаходиться в матеріалах справи. 
Таким чином, вищевказана перевірка ТОВ “Джиемес агро” контролюючим органом призначена, проведена та оформлена на підставі та у спосіб, передбачений чинним законодавством. 
Судовим розглядом встановлено, що 02.12.2019 р. між ТОВ “Джиемес агро” (покупець) та ТОВ “Таруно” укладено договір поставки товару № 02/12/19-сон, умовами якого передбачено, що постачальник зобов`язується передати у власність покупця соняшник врожаю 2019 року, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити цей товар.
Відповідно до п. 3.5 вищевказаного договору, розрахунок за поставлений товар здійснюється на умовах відстрочки платежу на таких умовах: 50 % від загальної вартості товару, відповідно до Специфікації покупець сплачує постачальнику не пізніше 01.03.2020 р.; інші 50 % вартості партії товару, відповідно до специфікації покупець сплачує постачальнику не пізніше 30.04.2020 р.
Загальна вартість поставки складає 5586000 грн. (у тому числі база оподаткування – 4655000 грн. та сума ПДВ – 931000 грн).
Оприбуткування товарно-матеріальних цінностей здійснено на підставі видаткових накладних з відображенням у відповідних регістрах бухгалтерського облік наступним чином: Дт201 - Кт631 - надходження товару, Дт6442 - Кт631 - надходження товару (податковий кредит), Дт631 Кт311 - оплата за товар, що не заперечується сторонами та підтверджено актом перевірки (ст. 26 акту перевірки).
За правилом першої події – дата відвантаження товару, постачальником були складені податкові накладні, які були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, що не заперечується сторонами та встановлено контролюючим органом під час проведення перевірки. Перелік відповідних податкових накладних міститься в акті перевірки.
У період з 03.02.2020 р. – 28.02.2020 р. позивачем перераховано на рахунок ТОВ “Таруно” безготівкові кошти в загальній сумі 2800000 грн. в якості оплати за насіння соняшнику відповідно до платіжних доручень.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем ні під час перевірки, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано доказів оплати іншої частини коштів за договором поставки, а саме в сумі 2786000 грн.
Доводи апелянта, що вказані кошти не сплачені, у зв`язку з запровадженням на території України карантинних обмежень на підставі постанови Кабінету Мінінстрів України від 11.03.2020 р. № 211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2”, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано доказів неможливості виконувати грошові зобов`язання та вчиняти банківські операції з оплати товару. 
Направлення позивачем на адресу ТОВ «Таруно» листа-повідомлення від 20.03.2020 р. про неможливість виконання зобов`язань не звільняє сторону від відповідальності за їх невиконання та не змінює строків виконання грошового зобов`язання.
Позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано первинних документів, які б підтвердили рух отриманого товару, зокрема навантаження та розвантаження товару при отриманні товару від постачальника, відповідних товаро-транспортних накладних, інших документів, які підтверджують фактичне переміщення товару та документів щодо наявності у підприємств належних основних засобів та достатньої кількості персоналу для постачання зазначеного товару.
Судовим розглядом встановлено, що надання постачальником товарно-транспортної накладної покупцю передбачено пунктом 3.6. Договору поставки № 02/12/19-сон від 02.12.2019 р. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що, коли спір стосується встановлення реальності господарської операції, наявність та належне оформлення товарно-транспортної накладної є належним доказом переміщення товару, враховуючи, що перевезення є одним із етапів поставки. Відсутність такого документа або суттєві недоліки в його оформленні може ставити під сумнів реальний характер господарської операції, особливо з урахуванням інших обставин, які свідчать про її безтоварність, наприклад, об`єктивна неможливість здійснення господарських операцій контрагентом, враховуючи податкову інформацію щодо характеру його діяльності; не встановлення джерела походження товару за результатами аналізу ланцюга постачання за даними Єдиного реєстру податкових накладних (так званий “обрив” ланцюга постачання); відсутність документів бухгалтерського обліку, складення яких передбачено правовими нормами. 
Доводи позивача про те, що первинні документи, зокрема товарно-транспортні накладні та інші документи щодо руху товару були втрачені у зв`язку з воєнним станом на території України, а тому не можуть бути надані, суд апеляційної інстанції вважає помилковими, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано. 
Крім того, позивачем не надано доказів подання до контролюючого органу відповідної заяви про втрату первинних документів у встановленому законодавством порядку.
Щодо доводів позивача, що наявність податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних є підставою вважати реальними вищевказані господарські операціїї, суд апеляційної інстанції зазначає, що сам факт наявності у позивача податкової накладної та інших облікових документів, виписаних від імені постачальника, не є безумовним доказом реальності господарських операцій, якщо інші обставини свідчать про недостовірність інформації в цих документах, оскільки для податкового обліку значення має саме факт поставки (надання послуг) товару. 
Щодо доводів апелянта, що придбаний товар в подальшому реалізовувався на адресу ФГ “Мурафське”, ТОВ “Сан лайт”, ТОВ “Агро-Овен”, ПСП “Каїсса”, ТОВ “В.І.П. СТРОЙ”, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податків господарських договорах, що має підтверджуватись первинними документами відповідно до вимог, встановлених правовими нормами, зокрема й щодо змісту (обов`язкових реквізитів).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки позивачем не надано доказів реальності проведення позивачем господарських операцій за вищевказаним договором поставки з ТОВ "Таруно", тобто, відсутні належні докази отримання позивачем товару, який в подальшому міг ним використовуватись в господарській діяльності, то у спірних правовідносинах відсутня розумна економічна мета (ділова мета) задокументованих операцій.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 30.06.2026 р. у справі № 640/2383/21.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні позову ТОВ «Джиемес Агро» необхідно відмовити, оскільки оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідача обґрунтовані, у зв`язку з чим не підлягають скасуванню.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповнення або зміні його мотивувальної частини (ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України).
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає необхідним рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2026 р. у справі № 520/4180/26 змінити з підстав і мотивів відмови у задоволенні позову ТОВ “Джиемес агро”.
Керуючись ст. ст. 243, 308, 316, 317, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Джиемес Агро" - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.05.2026 р. по справі № 520/4180/26 - змінити з підстав і мотивів відмови у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Джиемес Агро" . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя | | О.В. Присяжнюк
Судді | | Л.В. Любчич   О.А. Спаскін