Номер провадження: 22-ц/813/6042/26 
Справа № 504/5397/23
Головуючий у першій інстанції Вінська Н. В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді Назарова М.В., Коновалова В.А.,
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
представник позивача – ОСОБА_2 
відповідач - ОСОБА_3 
третя особа - Доброславський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області ПМУМЮ(м.Одеса)
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Юшинської Ірини Євгенівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Доброславського районного суду Одеської області від 05 березня 2026 року, ухвалене у складі судді Вінської Н.В., у приміщенні того ж суду,
у цивільний справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області ПМУМЮ(м.Одеса) про звільнення від сплати заборгованості,-

установив:

Короткий виклад обставин справи
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області ПМУМЮ (м.Одеса), про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що 26.12.2019 року Комінтернівським районним судом Одеської області винесено судовий наказ на підставі якого з ОСОБА_1 стягуються на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у розмірі 1/2 частини від усіх видів доходу (заробітку). Зазначений судовий наказ був пред`явлений до Доброславського ВДВС для примусового виконання.
Державним виконавцем Доброславського ВДВС Білашом Є.Г. був зроблений розрахунок заборгованості, відповідно до якого сума заборгованості по сплаті аліментів за період з 27.11.2019 року по 01.05.2021 року складає 189005,80 грн. Зазначає, що при обчислені розміру заборгованості державним виконавцем не було враховано те, що до травня 2021 року він разом із дружиною та дітьми проживали разом, свою заробітну плату він надавав дружині на утримання дітей. У період з січня 2020 по серпень 2020 року стягувач виїжджала за кордон, а діти знаходились на його утриманні, у зв`язку із чим вважає, що заборгованість за цей період повинна бути вилучена.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Доброславського районного суду Одеської області від 05 березня 2026 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи Доброславського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області ПМУМЮ(м.Одеса) про звільнення від сплати заборгованості - відмовлено.
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що Відмовляючи у задоволенні позову суд виходить з того, що позивачем не було доведено наявності обставин, які відповідно до вимог статті 197 Сімейного кодексу України мають істотне значення та є підставою для повного або часткового звільнення його від сплати заборгованості за аліментами. Сам по собі факт проживання позивача разом із дітьми у період з січня 2020 року по серпень 2020 року, так само як і відсутність відповідачки на території України у вказаний період, не свідчить автоматично про належне та повне утримання дітей позивачем у розумінні положень Сімейного кодексу України та не є безумовною підставою для звільнення від сплати аліментів або заборгованості за ними.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням, адвокат Юшинської Ірини Євгенівни звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Доброславського районного суду Одеської області від 05 березня 2026 року – скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити:
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповного з`ясування обставин справи та без належної оцінки наданих доказів.
Вказує, що в період із січня по серпень 2020 року троє дітей сторін у зв`язку з перебуванням їхньої матері за кордоном постійно проживали разом із позивачем та повністю перебували на його утриманні. 
Зазначені обставини підтверджуються актом про не проживання відповідачки, показаннями свідків, а також поясненнями самої відповідачки, яка не заперечувала свого перебування за межами України та проживання дітей із батьком. 
Водночас доказів того, що відповідачка передавала кошти на утримання дітей або що ними фактично опікувалася її сестра, матеріали справи не містять.
На переконання скаржника, фактичне проживання дітей із платником аліментів та їх повне утримання ним є обставиною, що має істотне значення у розумінні частини другої статті 197 СК України та може бути підставою для повного або часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами. 
При цьому позивач одночасно самостійно утримував дітей та продовжував сплачувати аліменти на користь матері, з якою діти фактично не проживали.
Також скаржник посилається на те, що аліменти мають використовуватися виключно в інтересах дітей і стягуватися на користь того з батьків, з ким вони проживають та хто фактично бере участь у їх утриманні. 
Суд першої інстанції не врахував зміну фактичних обставин після ухвалення судового наказу про стягнення аліментів та неправильно застосував норми статей 179, 180, 181, 197 СК України.
Окремо у скарзі наголошено на недостатній вмотивованості оскаржуваного рішення, оскільки суд не надав належної правової оцінки істотним доводам позивача та доказам, якими вони підтверджувалися, не навів переконливих мотивів їх відхилення, що не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та практиці Європейського суду з прав людини щодо обґрунтованості судових рішень. 
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, в судове засідання з`явився скаржник, інша сторона клопотань про відкладення не заявляла, що не перешкоджає апеляційному перегляду.
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, скаржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони мають трьох дітей спільних дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
26.12.2019 Комінтернівським районним судом Одеської області видано судовий наказ яким стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/2 частини від усіх видів доходів (заробітку), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду, тобто з 27.11.2019 року до досягнення найстаршою дитиною ОСОБА_7 повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_6 включно.
07.05.2021 відповідачкою ОСОБА_3 судовий наказ виданий Комінтернівським районним судом Одеської області від 26.12.2019 року пред`явлено для примусового виконання до Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
13.05.2021 державним виконавцем Лиманського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Білаш Євгенієм Геннадійовичем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 65384497 за вищезгаданим судовим наказом.
У відповідності до розрахунку заборгованості, який було здійснено державним виконавцем Доброславського відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Горбанем Максимом Олеговичем станом 20.11.2023 року заборгованість по аліментам боржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 станом на 01.11.2023 року становила 150 180,24 грн. До вказаного розрахунку у тому числі включено заборгованість яка виникла у період з січня 2020 по серпень 2020 року у розмірі 78 292,62 грн.
У відповідності до акту від 13.01.2023 року складеного комісією у складі депутата Визирської сільської ради по виборчому округу №3 Шаповал А.Є., сусідів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - ОСОБА_1 з 01.01.2020 року по 31.08.2020 року проживав разом з дітьми за адресою: АДРЕСА_1 .
Також позивачем надано до суду «акт про підтвердження факту не проживання громадянки ОСОБА_3 » від 30.08.2023 який було складено комісією у складі депутата Визирської сільської ради виборчого округ № 4 Горєлко Тетяни Володимирівни і сусідів: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , актом комісія підтверджує, що громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з січня 2020 р. по серпень 2020 р. не проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Зі слів батька діти проживали разом з ним.
Суд першої інстанції відмовивши у задоволені позовних вимог виходив з наступного.
Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 3 ст.181СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Як визначено ст.179СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
При вирішенні даного спору суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно з ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
Відповідно, лише за наявності вищевказаних обставин, що мають істотне значення платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.
Аналогічна вимога мається у п.22 Постанови Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", де вказано, що суд за передбачених ст.197 СК України умов може повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості.
Згідно зі ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.
Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.
Згідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати аліментів можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати аліментів на підставі судового рішення.
Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не було доведено наявності обставин, які відповідно до вимог статті 197 Сімейного кодексу України мають істотне значення та є підставою для повного або часткового звільнення його від сплати заборгованості за аліментами. Сам по собі факт проживання позивача разом із дітьми у період з січня 2020 року по серпень 2020 року, так само як і відсутність відповідачки на території України у вказаний період, не свідчить автоматично про належне та повне утримання дітей позивачем у розумінні положень Сімейного кодексу України та не є безумовною підставою для звільнення від сплати аліментів або заборгованості за ними.
Надані позивачем докази у вигляді актів органів місцевого самоврядування та актів складених сусідами, покази надані свідками у судовому засіданні в цілому підтверджують факт його проживання разом із дітьми та відсутність відповідачки за місцем проживання, однак не містять доказів понесення позивачем конкретних витрат на утримання дітей та їх утримання саме за кошти позивача у спірний період, не підтверджують систематичності та достатності такого утримання, а також не спростовують доводів відповідачки щодо направлення нею грошових коштів на утримання дітей у період перебування за кордоном.
Cуд не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та ОСОБА_11 оскільки свідки не можуть достовірно підтвердити перебування дітей на утриманні саме позивача, свідкам не відомо джерело походження коштів які спрямовувались на утримання дітей та не відомо які саме витрати на дітей ніс позивач у спірний період.
Суд приймає до уваги пояснення самого позивача ОСОБА_1 які він надав у судовому засіданні, а саме в частині того, що він утримував дітей як міг, готував їжу, але не знає чи споживали діти приготовлену ним їжу та чи було таке харчування достатнім для дітей, крім того позивач не знає чи харчувались діти у сестри відповідачки оскільки постійно був на роботі.
Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Враховуючи викладене та досліджені судом докази, а також той факт, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною позивача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають. 
Надані позивачем акти та показання свідків у своїй сукупності підтверджують лише факт спільного проживання позивача з дітьми у період із січня по серпень 2020 року, а також відсутність відповідачки за місцем проживання у цей період. 
Водночас такі докази не підтверджують, що діти повністю перебували саме на утриманні позивача, що всі витрати на забезпечення їхніх потреб здійснювалися виключно ним, а також що саме зазначені обставини перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з виникненням заборгованості за аліментами.
Так, акт від 13 січня 2023 року містить відомості про проживання позивача разом із дітьми за відповідною адресою, тоді як акт від 30 серпня 2023 року підтверджує непроживання відповідачки за цією адресою, а відомості про проживання дітей із батьком зазначені в ньому зі слів самого позивача. 
При цьому обидва акти складені у 2023 році, тобто через значний проміжок часу після спірного періоду, та не містять відомостей про обсяг, джерела, систематичність і достатність матеріального забезпечення дітей у січні-серпні 2020 року.
Показання свідків також не містять конкретних відомостей про те, які саме витрати на харчування, одяг, лікування, навчання, розвиток та інші потреби дітей ніс позивач, у якому розмірі та за рахунок яких коштів здійснювалися такі витрати, та з якою системністю. 
Свідки могли спостерігати факт перебування дітей із батьком, однак не були безпосередньо обізнані з фінансовими відносинами сторін і джерелами забезпечення потреб дітей.
Більше того, з пояснень самого позивача, наданих у судовому засіданні, встановлено, що у спірний період він постійно працював, не міг достовірно повідомити, чи харчувалися діти приготовленою ним їжею, чи було таке харчування достатнім, а також чи перебували діти протягом певного часу у сестри відповідачки. Отже, наведені самим позивачем обставини не дають підстав для беззаперечного висновку про повне та виключне утримання ним трьох дітей протягом усього спірного періоду.
Колегія суддів враховуючи зібрані судом першої інстанції докази, виходить із того, що поняття проживання дитини з одним із батьків і поняття повного утримання дитини цим із батьків не є тотожними, а сам факт перебування дітей у спільному подружньому домогосподарстві не підтверджує автоматично належного виконання позивачем у повному обсязі обов`язку щодо їх матеріального забезпечення та не свідчить про наявність передбаченої частиною другою статті 197 СК України істотної обставини.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок довести обставини, якими він обґрунтовує вимогу про звільнення від сплати заборгованості. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підтвердження повного утримання трьох дітей упродовж восьми місяців позивач не надав розрахунку понесених витрат, банківських виписок, розрахункових документів, доказів одержання доходу та спрямування його на забезпечення дітей або інших об`єктивних даних, які в сукупності дозволяли б установити систематичність і достатність такого утримання.
Верховний Суд у постанові від 23 червня 2022 року у справі №545/96/20 зазначив, що для застосування частини 2 статті 197 СК України позивач повинен довести необхідні умови звільнення від заборгованості. 
Недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами того, що діти проживали з платником аліментів і перебували на його утриманні, є підставою для відмови в позові. 
Аналогічний підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2024 року у справі №759/6806/23. У цій справі Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для звільнення від сплати заборгованості, оскільки позивач не довів, що повністю утримував дітей, та не підтвердив наявності необхідних умов для застосування статті 197 СК України.
Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №711/8561/16-ц не спростовує правильності висновків суду першої інстанції.
У зазначеній постанові Верховний Суд виходив із того, що аліменти можуть стягуватися на користь того з батьків, з ким дитина постійно проживає та хто бере активнішу участь у її вихованні. Водночас Верховний Суд окремо наголосив, що доведенню підлягає саме постійне, а не тимчасове проживання дітей із платником аліментів.
Проте справа №711/8561/16-ц стосувалася припинення подальшого стягнення аліментів у зв`язку зі зміною постійного місця проживання дітей. 
Натомість у справі, яка переглядається, предметом позову є звільнення від уже нарахованої заборгованості за минулий період на підставі частини другої статті 197 СК України. 
Для задоволення такої вимоги недостатньо встановити лише факт перебування дітей із позивачем, а необхідно довести наявність обставини, яка має істотне значення, а також те, що саме у зв`язку з нею виникла відповідна заборгованість.
Позивач у встановленому законом порядку не звертався у спірний період із позовом про припинення стягнення аліментів, зміну їх розміру чи способу стягнення у зв`язку зі зміною місця проживання дітей.
Судовий наказ від 26 грудня 2019 року залишався чинним, не був скасований або змінений та підлягав обов`язковому виконанню.
Отже, фактична зміна життєвих обставин без відповідного судового рішення не припиняє автоматично дії судового наказу та не звільняє платника від установленого ним обов`язку. 
В іншому випадку питання про виконання чинного судового рішення залежало б виключно від односторонньої оцінки платником фактичних сімейних обставин, що суперечило б принципу обов`язковості судового рішення та не відповідало б вимогам правової визначеності.
Колегія суддів також враховує, що відповідно до частини 2 статті 197 СК України звільнення від сплати заборгованості є правом, а не обов`язком суду. Таке звільнення допускається як виняток за умови доведення тяжкої хвороби або іншої обставини, яка об`єктивно має істотне значення та у зв`язку з якою виникла заборгованість. Саме по собі проживання дітей із платником аліментів протягом певного часу не є безумовною підставою для застосування цієї норми.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно розподілив обов`язок доказування, є безпідставними, оскільки саме позивач стверджував про повне утримання ним дітей як про істотну обставину, на нього покладався обов`язок довести це належними та допустимими доказами. 
Відсутність доказів протилежного з боку відповідачки не може підміняти собою виконання позивачем власного процесуального обов`язку.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про неналежну оцінку актів та показань свідків, так як суд першої інстанції не відкинув ці докази, а врахував їх у сукупності та правильно визначив межі обставин, які вони підтверджують, оскільки вказані докази підтверджують проживання дітей разом із позивачем і відсутність відповідачки за місцем проживання, однак не підтверджують повного матеріального утримання дітей виключно позивачем.
За змістом статті 89 ЦПК України жодний доказ не має для суду наперед установленої сили, а оцінка доказів здійснюється з погляду їх належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку. 
Незгода учасника справи з результатами такої оцінки не свідчить сама собою про порушення судом норм процесуального права.
Аргументи про те, що аліменти мають стягуватися на користь того з батьків, з ким проживають діти, стосуються загальних засад визначення одержувача аліментів і можуть бути підставою для пред`явлення позову про припинення подальшого стягнення або зміну аліментного зобов`язання. 
Однак вони не доводять автоматично наявності підстав для звільнення від заборгованості, яка вже виникла за чинним судовим рішенням.
Посилання скаржника на невмотивованість оскаржуваного рішення також є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи, навів норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дослідив подані сторонами докази та зазначив мотиви, з яких визнав їх недостатніми для встановлення повного утримання дітей позивачем.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин, передбачених частиною другою статті 197 СК України, відповідає встановленим обставинам справи та узгоджується з практикою Верховного Суду.
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Відповідно до показань в суді апеляційної інстанції позивач постійно був на роботі і не має доказів використання куплених ним товарів та продуктів саме їм та на дітей.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Доброславського районного суду Одеської області від 05 березня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду. 

Головуючий суддя       В.В. Кострицький

Судді         М.В. Назарова

В.А. Коновалова