Дата документу 12.08.2026 Справа № 311/1213/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №311/1213/20    Головуючий у 1-й інстанції: Завіновська А.П.
Провадження №22-ц/807/1886/26       Суддя-доповідач: Мінгазов Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача Мінгазова Р.В.,
суддів: Бредуна Д.С.,
Кочеткової І.В.,
за участю секретаря Товстопятко З.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника адвоката Нетребенко Олександра Сергійовича на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 , подану в інтересах останньої адвокатом Нетребенком Олександром Сергійовичем, заінтересована особа: ОСОБА_2 , про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2026 року ОСОБА_1 , в особі свого представника – адвоката Нетребенка О.С., звернулася до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, заінтересована особа: ОСОБА_2 .
Заяву обґрунтувала тим, що рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 04.06.2020 у цивільній справі № 311/1213/20, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуті аліменти в розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, починаючи стягнення з 19 квітня 2020 року та до закінчення ОСОБА_3 навчання у вищому навчальному закладі Національному технічному університеті «Дніпровська політехніка», тобто до 30 червня 2023 року, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років.
26.07.2021 року по вказаній справі було видано виконавчий лист.
У встановлений законом строк виконавчий лист не був пред`явлений до примусового виконання у зв`язку із перебуванням заявниці на тимчасово окупованій території, що об`єктивно унеможливило своєчасне звернення із виконавчим листом до державної виконавчої служби.
У зв`язку з чим просила суд про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в інтересах останньої адвокатом Нетребенком Олександром Сергійовичем, заінтересована особа: ОСОБА_2 , про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання - відмовлено
Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Нетребенка О.С. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою поновити строк пред`явлення виконавчого листа, виданого на підставі рішення Василівського районного суду Запорізької області від 04.06.2020 у справі № 311/1213/20 (провадження № 2/311/592/2020) про стягнення з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , – аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи стягнення аліментів з 19.04.2020 та до закінчення ОСОБА_3 навчання у вищому навчальному закладі Національному технічному університеті «Дніпровська політехніка», тобто до 30.06.2023, але не більше, ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції в порушення вимог статей 263, 264 ЦПК України не надав належної правової оцінки наведеним стягувачем обставинам пропуску строку. Суд не зробив чіткого процесуального висновку про визнання причин пропуску поважними чи неповажними, не дослідив об`єктивні перешкоди, які заважали ОСОБА_1 своєчасно пред`явити виконавчий лист, і не зазначив про це у мотивувальній частині ухвали. Замість юридичного аналізу об`єктивних перешкод (факт перебування ОСОБА_1 на тимчасово окупованій території з квітня 2022 року по теперішній час), суд вдався до припущень, зазначивши в ухвалі, що тривалий не розгляд питання «може свідчити про незацікавленість останньої». Проте цивільне процесуальне законодавство забороняє суду ґрунтувати свої висновки на припущеннях чи оцінювати суб`єктивний стан «зацікавленості» замість встановлення об`єктивних фактів.
У відзиві на апеляційну скаргу боржник ОСОБА_2 в особі свого представника адвоката Гесні Н.Т. зазначив про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, вважає, що аргументи наведені у апеляційній скарзі є необґрунтованими і непереконливими.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.
Суд першої інстанції встановив, що рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 04.06.2020 у цивільній справі № 311/1213/20, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти в розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, починаючи стягнення з 19 квітня 2020 року та до закінчення ОСОБА_3 навчання у вищому навчальному закладі Національному технічному університеті «Дніпровська політехніка», тобто до 30 червня 2023 року, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років.
На підставі вказаного судового рішення Василівським районним судом Запорізької області 26.07.2021 видано виконавчий лист, який 30.01.2026 ОСОБА_1 , разом з заявою спрямовано для примусового виконання до виконавчої служби. 
05.02.2026 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Біланом Д.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 80130938, за виконавчим листом № 311/1213/20.
Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.05.2026 визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Білана Дмитра Геннадійовича щодо відкриття виконавчого провадження № 80130938, згідно до постанови від 05.02.2026, на підставі виконавчого листа виданого 26.07.2021 року Василівським районним судом Запорізької області у справі № 311/1213/20, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів в розмірі частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи стягнення з 19 квітня 2020 року та до закінчення ОСОБА_3 навчання у вищому навчальному закладі Національному технічному університеті «Дніпровська політехніка», тобто до 30 червня 2023 року, але не більше, ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років та вказану постанову про відкриття виконавчого провадження № 80130938 від 05.02.2026 року, скасовано.
Вказана ухвала набула чинності 18 травня 2026 року.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає.
Відмовляючи в задоволенні скарги суд першої інстанції виходив із того, що:
- рішення суду щодо стягнення аліментів було ухвалено ще у 2020 році, водночас з виконавчим листом до виконавчої служби заявниця звернулася лише 30 січня 2026 року, що, на думку суду, може свідчити про незацікавленість останньої у вирішенні вказаного питання. При цьому, заявниця і на теперішній час перебуває на тимчасово окупованій території, водночас ці обставини не перешкодили їй звернутися до виконавчої служби;
- рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 04.06.2020 року з ОСОБА_2 були стягнуті аліменти з 19 квітня 2020 року та до закінчення ОСОБА_3 навчання у вищому навчальному закладі Національному технічному університеті «Дніпровська політехніка», тобто до 30 червня 2023 року, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років. 05 липня 2023 року ОСОБА_3 , завершила навчання та отримала диплом. 19 квітня 2025 року ОСОБА_3 виповнилось 23 роки. Тобто, визначений у рішенні суду строк, на який було призначено стягнення аліментів, сплив. При цьому, норми ч. 1 ст. 433 ЦПК України та ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», у даному випадку, застосуванню не підлягають, оскільки в такому разі, зокрема не буде досягнуто мети стягнення аліментів, які полягають у витратах на навчання (підручники, проїзд, тощо).
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.
Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.
За змістом ч. 1 ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Аналогічні норми викладені і в ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Вимоги до виконавчого документа визначені у частині першій статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Зокрема, у виконавчому документі зазначається строк пред`явлення рішення до виконання (пункт 7 частини першої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною третьою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час видачі виконавчого листа у цій справі) передбачено, що виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За змістом частини першої, абзацу 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
В апеляційній скарзі адвокат Нетребенко О.С., який діє в інтересах стягувача ОСОБА_1 , в якості поважних причин пропуску строку для звернення виконавчого листа до виконання зазначає про те, що ОСОБА_1 починаючи з 24.02.2022 перебуває на тимчасово окупованій території України, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості направити виконавчі листи на виконання, зокрема через відсутність поштового сполучення.
Надаючи оцінку вказаним доводам, апеляційний суд приходить до висновку, що само по собі перебування заявниці на тимчасово окупованій території України не є достатньою підставою для поновлення пропущеного строку, оскільки в ході розгляду справи апеляційним судом не встановлено наявності дійсних, непереборних, обставин неможливості ОСОБА_1 звернутись з виконавчими листами до виконавчої служби в період з моменту видачі виконавчих листів і до початку повномасштабної війни, а саме з 26.07.2021 по 24.02.2022.
В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Нетребенко О.С., відповідаючи на питання суду, не вказав на обставини, які б спростовували вказаний висновок суду.
Так само, судом не встановлено конкретних обставин неможливості звернення виконавчих листів до виконання в період часу з 25.02.2022 по 29.01.2026, зокрема обставини неможливості виїхати до підконтрольної території України, передати листи повнолітній донці, тощо.
При цьому 30.01.2026 виконавчі листи все ж були подані для виконання, отже перебування ОСОБА_1 , на тимчасово окупованій території України не створили для цього непереборних перешкод.
Натомість надаючи пояснення на питання апеляційного суду, адвокат Нетребенко О.С. послався не те, що ОСОБА_1 не звертала виконавчі листи до виконання, оскільки у цьому не було необхідності, так як боржник ОСОБА_2 добровільно виконував рішення суду з 21.04.2022 по 30.11.2025, тобто більш триваючим строком ніж встановлений для стягнення аліментів (закінчення навчання 30.06.2023).
Вказані обставини, на переконання апеляційного суду, спростовують доводи заяви про поновлення строку на пред`явлення виконавчих листів до виконання.
Щодо іншого доводу апеляційної скарги який стосується обґрунтування судом першої інстанції відмови у задоволенні скарги спливом строку на який було призначено стягнення аліментів, і як наслідок не досягнення мети стягнення аліментів, які полягають у витратах на навчання, слід зазначити наступне.
Обґрунтовуючи відмову у задоволенні заяви вказаними висновками, суд першої інстанції керувався позицією Верховного Суду, яка була висловлена у постанові від 14.01.2026 у справі №759/21071/21, відповідно до якої визначено, що закінчення строку на якій були присуджені аліменти унеможливлює відкриття виконавчого провадження на підставі відповідного виконавчого документу.
У справі, що переглядається судом першої інстанції встановлено, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти в розмірі частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи стягнення з 19 квітня 2020 року та до закінчення ОСОБА_3 навчання у вищому навчальному закладі Національному технічному університеті «Дніпровська політехніка», тобто до 30 червня 2023 року, але не більше, ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років.
Тобто, строк стягнення аліментів визначено до закінчення навчання (30.06.2023), однак не більш ніж до досягнення ОСОБА_3 двадцяти трьох років.
Відповідно до обставин справи вбачається, що ОСОБА_3 фактично закінчила навчання 05.07.2023, а двадцять три роки їй виповнилось 19.04.2025.
При цьому виконавчий лист звернуто до виконання 30.01.2026, тобто після спливу строку на протязі якого присуджено стягувати аліменти.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині суд вважає безпідставними.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів установила, що при розгляді скарги суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України правильно встановив правовідносини, що склалися, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 поданої адвокатом Нетребенком О.С., а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування законної й обґрунтованої ухвали суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 259, 263, 268, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Нетребенко Олександра Сергійовича залишити без задоволення.
Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови суду складено 13.08.2026.

Головуючий суддя: Р.В. Мінгазов

Судді: Д.С. Бредун

І.В. Кочеткова