ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6886/23  Номер провадження 22-ц/814/2291/26 | Головуючий у 1-й інстанції Шевська О. І.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Чумак О.В.,
суддів Дряниці Ю.В., Панченка О.О.
за участю секретаря Ванди А.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гефест" адвоката Остащенко Олесі Миколаївни 
на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 22 січня 2026 року, ухвалене суддею Шевською О.І.
по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних

В С Т А Н О В И В
У липні 2023 року ТОВ «ФК «Гефест» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24.09.2007 року між АКБ «Правекс Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №1936-005/07Р відповідно до якого Банк надав кредит у розмірі 81000 доларів США зі ставкою за користування кредитом в розмірі 11,3 % річних строком до 24.09.2031 року. 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25.06.2014 у справі №554/6915/13-ц позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором № 1936-005/07Р від 24.09.2007 року в розмірі 86 255,02 доларів США, що еквівалентно 687 751,80 грн. 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 10.06.2015 у справі №554/6915/13-ц апеляційну скаргу ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс Банк» загальну суму заборгованості за Кредитним договором 89274, 91 доларів США. 
22.08.2017 року між ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «ФК «Авістар» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. 
12.01.2018 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави у справі №554/6915/13-ц замінено сторону у виконавчому провадженні з ПАТ КБ «Правекс Банк» на ТОВ «ФК «Авістар». 
19.12.2019 року між ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «Гефест» укладено договір відступлення прав вимоги №20191219.
24.01.2020 року Октябрським районним судом м. Полтави у справі №554/6915/13-ц задоволено заяву ТОВ «ФК «Гефест» та замінено сторону у виконавчому провадженні відносно ОСОБА_1 з ТОВ «Авістар» на ТОВ «ФК «Гефест». 
Враховуючи, що станом на час звернення до суду з даним позовом рішення не виконано, позивач, остаточно визначившись з позовними вимогами, просив стягнути з ОСОБА_1 3% річних за період з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року у розмірі 13 273,80 доларів США.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 22 січня 2026 року в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що в матеріалах справи відсутня актуальна інформація на день подачі позову щодо суми заборгованості ОСОБА_1 за рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25.06.2014 року, яке змінене Апеляційним судом Полтавської області від 10.06.2015 року у справі №554/6915/13-ц.
Окрім того, позивачем не надано доказів на підтвердження обсягу прав, щодо стягнення з відповідача 3% за невиконання рішеннясуду, зокрема щодо переданих прав вимоги від ПАТ КБ «Правекс Банк до ТОВ «ФК «Авістар» за договором відступлення права вимоги від 22.08.2017 та ТОВ «ФК «Гефест» за договором купівлі-продажу майнових прав від 19.12.2019 № 20191219.
Також, позивач звернувся до суду з даним позовом поза межами строку позовної давності.
Не погодившись з вказаним рішенням місцевого суду його в апеляційному порядку оскаржила представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гефест" адвокат Остащенко Олеся Миколаївна, просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що саме відповідач повинен довести факт належного виконання грошового зобов?язання. Окрім того, суд не врахував, що заміна сторони у виконавчому провадженні судовим рішенням, що набрало законної сили, є належним і достатнім підтвердженням переходу права вимоги.
Також, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про сплив строку позовної давності, не врахувавши, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, і право кредитора на позов про стягнення коштів виникає з моменту порушення зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову.
Відзив на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходив.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення першої інстанції.
В судовому засіданні була присутня представник ОСОБА_1 адвокат Гайтота І.М.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гефест" адвокат Остащенко Олеся Миколаївна приймала участь у розгляді справи в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. 
Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду не повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 24.09.2007 року між АКБ «Правекс Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №1936-005/07Р відповідно до якого Банк надав кредит у розмірі 81000 доларів США зі ставкою за користування кредитом в розмірі 11,3 % річних строком до 24.09.2031 року.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25.06.2014 року у справі №554/6915/13-ц позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором № 1936-005/07Р від 24.09.2007 року в розмірі 86 255,02 доларів США, що еквівалентно 687 751,80 грн.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 10.06.2015 у справі №554/6915/13-ц апеляційну скаргу ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено, збільшено загальний розмір заборгованості який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Правекс Банк» з 86255,02 доларів США до 89274,91 доларів США (т. 1, а.с. 5-6).
22.08.2017 року між ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «ФК «Авістар» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (т. 1, а.с. 134-170). 12.01.2018 року ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави у справі №554/6915/13-ц замінено сторону у виконавчому провадженні з ПАТ КБ «Правекс Банк» на ТОВ «ФК «Авістар».
19.12.2019 року між ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «Гефест» укладено договір відступлення прав вимоги № 20191219 (т. 1, а.с. 171-193).
24.01.2020 року Октябрським районним судом м. Полтави у справі №554/6915/13-ц задоволено заяву ТОВ «ФК «Гефест» та замінено сторону у виконавчому провадженні відносно ОСОБА_1 з ТОВ «Авістар» на ТОВ «ФК «Гефест» (т. 1, а.с. 7-8).
Враховуючи положення ст. 625 ЦК України позивач просив стягнути з ОСОБА_1 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 10.06.2015 у справі № 554/6915/13-ц за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 у розмірі 13273,80 доларів США. 
Відмовляючи ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими і безпідставними, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості про невиконання відповідачем рішення суду у справі № 554/6915/13-ц, на підставі якого позивачем згідно ст. 625 ЦК України нараховано 3% річних, а також позивачем не доведено право вимоги та пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.
Колегія суддів не повною мірою погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18).
У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням. При цьому факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.
У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18) про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Відповідно до частини першої статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Правовий аналіз статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а тому відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).
Матеріалами справи підтверджено факт наявності у ОСОБА_1 грошового зобов`язання, яке виникло з кредитного договору, що підтверджується рішеннямАпеляційного суду Полтавської області від 10.06.2015 у справі №554/6915/13-ц.
Згідно з положеннями ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином, тобто шляхом відступлення права вимоги.
Водночас за змістом ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в тому обсязі і на тих умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
На підтвердження факту наявності у позивача права вимоги, ТОВ «ФК «Гефест» надало договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами укладеного 22.08.2017 між ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «ФК «Авістар», договір відступлення прав вимоги № 20191219 від 19.12.2019 року укладеного між ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «Гефест» та ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 24.01.2020 року у справі №554/6915/13-ц, якою задоволено заяву ТОВ «ФК «Гефест» та замінено сторону у виконавчому провадженні відносно ОСОБА_1 з ТОВ «Авістар» на ТОВ «ФК «Гефест».
Згідно частини 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Доказів того, що вказана ухвала суду була скасована, матеріали справи не містять.
При цьому, договір відступлення прав вимоги № 20191219 від 19.12.2019 року укладений між ТОВ «ФК «Авістар» та ТОВ «Гефест» є чинним, недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, а факт правонаступництва ТОВ «ФК Гефест» додатково підтверджується ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 24.01.2020, яка набрала законної сили та надає ТОВ «ФК Гефест» процесуального статусу стягувача і за судовим рішенням.
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо недоведення позивачем права вимоги до ОСОБА_1 .
Також колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності з огляду на наступне.
Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Як вказала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також у постанові від 02 липня 2025 року в справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25).
Крім того, з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, а Законом України № 2120-IX, який набрав чинності 17 березня 2022 року, строки позовної давності було продовжено на строк дії воєнного стану. У подальшому Законом України № 3450-IX, який набрав чинності 30 січня 2024 року, передбачено вже зупинення перебігу позовної давності на період дії воєнного стану.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
У даній справі ТОВ «ФК «Гефест» заявило до стягнення з ОСОБА_1 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, починаючи з 12.03.2017 року по 23.02.2022 року, а із цим позовом до суду звернулося у липні 2023 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності.
Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що позивач пропустив строк давності для звернення до суду із цим позовом до відповідачів про стягнення 3 % річних, які передбачені частиною другою статті 625 ЦК України.
Відмовляючи ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутня актуальна інформація на день подачі позову щодо суми заборгованості ОСОБА_1 за рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25.06.2014 року, яке змінене Апеляційним судом Полтавської області від 10.06.2015 року у справі №554/6915/13-ц.
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду.
За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування в цій справі є факт невиконання (неналежного виконання) відповідачем судового рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25.06.2014, яке змінене рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 10.06.2015 у справі №554/6915/13-ц.
У своєму позові позивачем лише зазначено, що станом на дату подачі позову рішення суду не виконано, а тому на підставі ст. 625 ЦК України просить стягнути 3% річних за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 у розмірі 13273,80 доларів США.
Разом з тим, позивачем не надано суду доказів про невиконання відповідачкою рішення суду, про видання судом виконавчого листа з метою його примусового виконання, про пред`явлення його до виконання в орган державної виконавчої служби та відкриття відповідного виконавчого провадження, як і доказів здійснення в зв`язку з цим заходів примусового виконання рішення суду.
Ухвала суду про заміну стягувача, яка постановлена у січні 2020 року, не є доказом підтвердження обставини невиконання рішення суду.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправомірно переклав обов`язок доказування на позивача є необґрунтованими.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц міститься висновок, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Отже, звертаючись до суду з позовом позивач повинен був довести наявність підстав для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 3% річних саме за невиконання грошового зобов`язання.
Відсутність доказів невиконання судового рішення та актуального розміру заборгованості ОСОБА_1 , унеможливлює здійснити перевірку наданого позивачем обрахунку 3 % річних.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 4 ст. 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, проте, не повною мірою згодна з мотивами даної відмови, що є підставою для зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.
Керуючись ст.ст. 367, 374 п. 1 ч. 2, 376 п. 3, 4 ч. 1, ч. 4, 382 ЦПК України 

П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Гефест" адвоката Остащенко Олесі Миколаївни задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 22 січня 2026 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 22 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

О.О. Панченко