Справа № 947/11946/26
Провадження № 2/947/3355/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2026 м.Одеса 
Київський районний суд м.Одеси в складі:       головуючого судді   Мальованого В.О.       при секретарі    Кочіашвілі А.Д.,      за участі:            представника третьої особи          органу опіки та піклування   Ніколайчук Н.В., Жилавської Н.О.    розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одеси за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про відібрання малолітньої дитини та передачу її батькові,
ВСТАНОВИВ:
20.03.2026 року ОСОБА_1 , через свого представника Мартишка А.В., звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради в якому просить суд відібрати у відповідача ОСОБА_2 малолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати його на проживання батькові ОСОБА_1 .          Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим , що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.09.2022 року у справі №947/23505/20, яке залишено без змін Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду у справі №947/23505/20 від 19 березня 2025 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народженого в місті Одеса Одеської області України, з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Мати дитини відповідач ОСОБА_2 , скориставшись довірою батька дитини отримавши від батька дитини згоду на тимчасову поїздку за кордон України з сином ОСОБА_3 з метою відпочинку у термін з 20.08.2021 року до 20.09.2021 року, та гарантувавши його повернення в Україну у визначений термін, виїхала з дитиною за межі території України до російської федерації, та не повернула дитину до України, чим фактично примусово змінила місце народження дитини, без згоди батька та відмовляється повертати дитину в Україну, тому позивач змушений звернутися до суд уз даним позовом. Ухвалою судді Київського районного суду м.Одеси від 06 квітня 2026 р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадженні і призначено справу в підготовче засідання.          Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 03 червня 2026 р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
В судове засідання позивач та його представник не з`явилися , надали письмову заяву в якій просили розглядати справу за їх відсутності , повідомили , що заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просили суд позов задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи.      Відповідач, про час та місце розгляду справи повідомлена в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомила, у встановлений судом строк, відзив на позов не подавався, будь яких заяв чи клопотань від неї на адресу суду не надходило .  Представники третьої особи Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради в судовому засіданні, зазначили, що третя особа просить суд ухвалити законне рішення, з урахуванням рішення Верховного суду про визначення місця проживання дитини , та яке буде найкраще відповідати інтересам малолітньої дитини .            Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.       Суд, заслухавши пояснення представника третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.             Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .            07 лютого 2020 року ОСОБА_5 уклала шлюб з громадянином російської федерації ОСОБА_6 , який зареєстрований відділом РАГС адміністрації Гурьєвського міського округу російської федерації , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 .        Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 14.09.2022 року у справі №947/23505/20, яке залишено без змін Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду у справі №947/23505/20 від 19 березня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю відмовлено. Задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народженого в місті Одеса Одеської області України, з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Під час розгляду справи в суді першої інстанції, мати дитини відповідач ОСОБА_2 , скориставшись довірою батька дитини та отримавши від нього згоду на тимчасову поїздку за кордон України з сином ОСОБА_7 з метою відпочинку у термін з 20.08.2021 року до 20.09.2021 року, та гарантувавши його повернення в Україну у визначений термін, виїхала з дитиною за межі території України до російської федерації, та не повернула дитину до України, чим фактично примусово змінила місце народження дитини, без згоди батька, що підтверджується копію дозволу ОСОБА_1 на виїзд за кордон малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Факт перебування дитини на території російської федерації також підтверджується копією Акту дослідження умов життя дитини і особи, яка його виховує, видане 18.04.2025 року комітетом по соціальній політиці відділу опіки та піклування над неповнолітніми адміністрації міського округу «місто Калінінград», ОСОБА_8 , провідним спеціалістом відділу опіки і піклування над неповнолітніми, 18.04.2025 року проведено дослідження умов проживання матері ОСОБА_2 і
неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з розглядом Ленінградським районним судом міста Калінінград цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про порядок спілкування з неповнолітнім сином, за дорученням судді Крильцової А.В. B ході перевірки встановлено, що ОСОБА_2 і її неповнолітній син ОСОБА_9 проживають в блок-секції по вищезазначеній адресі, разом з ними проживають ОСОБА_6 (чоловік ОСОБА_2 ), ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . З пояснень позивача ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 не відповідає на телефонні дзвінки від ОСОБА_1 , та переховує їх спільну малолітню дитину на території російської федерації. Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» - Конвенція є частиною національного законодавства України, а судова практика Європейського суду з прав людини (далі по тексту – ЄСПЛ) визнається джерелом права.              Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у ст. 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.          Згідно з пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991р. № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.      Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (ст. 7 Конвенції про права дитини).            Відповідно до частини 1 ст. 18, частини 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.             Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006р.).           При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015р.).             
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.            Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).       Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.          Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст. 157 цього Кодексу (ст. 141 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 ст. 161 СК України).       Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.           Так, Київський районний суд м.Одеси, ухвалюючи рішення по цивільній справі № 947/23505/220, яке підтримано постановою Верховного Суду, визнаючи місце проживання дитини ОСОБА_3 саме з батьком ОСОБА_1 , виходив саме, як з найкращих прав та інтересів цієї дитини.    Згідно з частиною 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.     Завданням цивільного судочинства, в силу положень ст. 2 ЦПК України, є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).     Статтею 9 Конвенції про права дитини, визначено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до
застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.  Так, Верховний Суд, в постанові від 25 березня 2024р. по цивільній справі № 183/1464/22, зазначив, що положення ст. 162 СК України, встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання (висновки у постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21 та від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20).         Відібрання дитини у контексті ст. 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.              Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач має право на пред`явлення позову про відібрання дитини, враховуючи те, що відповідачка змінила без його згоди, місце проживання дитини, до ухвалення рішення про визначення місця її проживання та вивезла дитину до російської федерації, яка є державою-агресором відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та відповідних рішень Верховної Ради України, а отже перебування малолітнього сина позивача в даній країні може становити небезпеку для його життя та здоров`я Суд вважає, що відібрання дитини від відповідачки не завдає шкоди інтересам дитини, оскільки зміна місця проживання дитини здійснена матір`ю самовільно, а тому суд вважає, що вимога позивача про відібрання дитини, з урахуванням рішення суду про визначення її місця проживання, разом з батьком, є належним способом захисту прав позивача на повагу до його сімейного життя, відповідно до ст. 8 Конвенції та відповідає інтересам дитини.             Відібрання малолітньої дитини у відповідачки та передача її на проживання батькові є необхідним та пропорційним заходом, спрямованим на забезпечення виконання судового рішення та захист найкращих інтересів дитини, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.             У зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно ст. 141 ЦПК України. В силу положень п. 5) ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду, в частині відібрання дитини малолітнього синам ОСОБА_3 і повернення його батькові ОСОБА_1 , з яким визначено місце проживання дитини .
Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 89, 141, 142, 200, 258, 259, 263-266, 268, 280, 282, 354, 355, 430 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ :
Позов ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини та передачу її батькові– задовольнити. 

Відібрати у ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та передати його батькові ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .    Допустити негайне виконання рішення суду, в частині відібрання у ОСОБА_2 малолітнього сина ОСОБА_3 та передачу його батькові ОСОБА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.            Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.           Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.           Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.   Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.    У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.         Повний текст рішення суду складено 06 серпня 2026 року.
Учасники справи :
Позивач -  ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації АДРЕСА_2 .      Представник позивача – ОСОБА_12 , НОМЕР_5 , адреса АДРЕСА_3 .       Відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації АДРЕСА_4 .      Третя особа - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради ЄДРПОУ 26303241 , адреса м.Одеса вул..Академіка Корольова 9.
Суддя: В. О. Мальований