ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2844/23  Номер провадження 22-ц/814/647/26	Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р. І.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду
цивільних справ:
Головуючого Панченка О.О.
суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П.
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Гайтоти Ірини Миколаївни на рішення Подільського районного суду м. Полтави від 14 липня 2025 року ухвалене у складі головуючого судді Тимчука Р.І., повний текст судового рішення виготовлено – 14.07.2025 року
у справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання,-
В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2023 року Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (далі ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач надавав відповідачам послуги з централізованого постачання теплової енергії та гарячої води, за адресою: АДРЕСА_1 , о/р 8-506-12-0, відповідно до встановлених тарифів.
Покладені законодавством зобов`язання щодо оплати послуг відповідачами належним чином не виконані, у зв`язку з чим, за період з 01.11.2015 року по 01.09.2023 року, індекс інфляції, 3% річних утворилася заборгованість на загальну суму 37448,75 грн.
У зв`язку з вище вказаним, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» кошти на загальну суму 37448,75 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684,00 грн.
20.03.2025 від представника позивача Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» до суду першої інстанції надійшла заява про зменшення позовних вимог. 
Згідно заяви про зменшення позовних вимог представник позивача просить прийняти до розгляду заяву про зменшення позовних вимог в наступній редакції (з урахуванням сплат за час судового розгляду): стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишок заборгованості за послугу з постачання гарячої води за період з 01.11.2015 року по 01.09.2023 року в сумі 3802,12 грн., 3% річних в сумі 1473,09 грн., інфляційні витрати в сумі 3773,67 грн. та судові витрати в сумі 2684,00 грн., що були сплачені підприємством при зверненні до суду.
Короткий зміст рішення місцевого суду
Рішенням Подільського районного суду м. Полтави від 14 липня 2025 року позов ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» залишок заборгованості, який складається з наступного: за послугу з постачання гарячої води за період з 01.11.2015 року по 01.09.2023 року в сумі 3802,12 грн., 3% річних в сумі 1473,09 грн., інфляційні витрати в сумі 3773,67 грн. та судові витрати в сумі 2684,00 грн., а всього 11732,88 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 – адвокат Гайтота І.М. оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував строк позовної давності.
Зазначає, що формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок сформований в Постанові ВСУ від 29.10.2014 у справі 6-52цс14).

18.11.2025 року ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в особі представника – адвоката Сотник І.Л. подало до Полтавського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу в якому просить рішення Подільського районного суду м. Полтави від 14 липня 2025 року залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що заперечення викладені у заяві про застосування строку позовної давності є безпідставними та необґрунтованими.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до копії довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 прописані в АДРЕСА_1 (а.с.5).
В ухвалі Ленінського районного суду м. Полтави від 10.02.2023 року вказано, що з інформації яка надана Департаментом з питань реєстрації Полтавської міської ради з реєстру територіальної громади м. Полтави вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .
З інформації, яка надана Департаментом з питань реєстрації Полтавської міської ради вбачається, що громадянка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрованою на території територіальної громади міста Полтави не значиться, померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» за адресою  АДРЕСА_3 надає послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.
За період з 01.11.2015 по 01.09.2023 за адресою АДРЕСА_1 утворилася заборгованість за надані послуги в сумі 32201,99 грн. Загальна сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних становить 37448,75 грн.
В зв`язку з частковою сплатою заборгованості ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» надало суду першої інстанції заяву про зменшення позовних вимог в якій просило стягнути з відповідачів залишок заборгованості за послугу з постачання гарячої води за період з 01.11.2015 року по 01.09.2023 року в сумі 3802,12 грн., 3% річних в сумі 1473,09 грн., інфляційні витрати в сумі 3773,67 грн. та судові витрати в сумі 2684,00 грн., що були сплачені підприємством при зверненні до суду.
Позиція апеляційного суду
Щодо підстав сплати за житлово-комунальні послуги
Вирішуючи спір у частині наявності у відповідача обов`язку зі сплати за житлово-комунальні послуги, колегія суддів приходить до такого висновку.
Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статей 150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири) зобов`язаний утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.
Згідно частини шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.
Як вже було встановлено судом, ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» було виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_1 .
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до абзацу 6 частини третьої статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України; плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної послуги, що визначається договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку.
Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг.
Водночас, відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 цього ж Закону, такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Приписами частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» також передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
У Правилах надання послуги з постачання теплової енергії, які затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830, та в Правилах надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1182, зазначено, що споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Також, споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.
Аналізуючи вище викладені норми, колегія суддів приходить до висновку, що обов`язок сплачувати за житлово-комунальні послуги покладається саме на споживачів житлово-комунальних послуг, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з споживачем (споживачами) не позбавляє його обов`язку оплачувати надані йому послуги.
Аналогічна правова позиція є усталеною та викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 та постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21, від 07 листопада 2023 року у справі № 643/17352/20, від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22.
Частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.
Положеннями статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).
Згідно частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Верховний Суд у постанові від 04 вересня 2019 року по справі № 539/2869/16-ц висловив висновок про те, що постачання теплової енергії та гарячої води здійснюється не квартирі як об`єкту права власності, а певному суб`єкту (власнику, співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо), який проживає в квартирі. З урахуванням цього, постачальник самостійно визначає особу або осіб, які є споживачами за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу і мають відповідати за позовом про стягнення відповідної заборгованості.
Відтак, правовідносини, які склалися між ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» і відповідачами як споживачами послуг, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) щодо оплати наданих послуг.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості містить відомості про нараховані та сплачені суми, із їх розмежуванням за кожним видом послуг, здійснений на підставі затверджених тарифів, а також відображає розмір заборгованості за кожен місяць. Доказів, які б спростовували цей розрахунок, відповідачем не надавалося.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
При цьому, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Як визначено у статтях 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків.
При цьому колегія суддів зазначає, що відповідачами не надало належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вони не проживли за вказаною адресою у період, за який позивач просить стягнути заборгованість, не отримували відповідні послуги або не були споживачами чи власниками житла за цією ж адресою, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог позивача.
Щодо строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншою обов`язку.
Згідно зі ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалася підприємством щомісяця, то, перебіг загальної позовної давності відраховується від кожного щомісячного платежу .
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 год.00 хв 30 червня 2023 р. на всій території України, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Законом України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19», який набув чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У Постанові під 07.09.2022 у справі № 679/1136/21 Верховний Суд зазначив, що у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Указом Президента України «Про введення военного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення военною стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ у зв`язку з військовою агресією РФ проти України було введено воєнний стан, дію якого було неодноразово продовжено, останній раз до 09.11.2024 року.
Відповідно до п.19 розд. «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК в редакції закону №540-ІХ, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Таким чином, якщо позовна давність за станом на 12 березня 2020 року не спливла, то її перебіг зупинений до кінця дії карантину. Після припинення дії карантину строк, що залишався до кінця спливу позовної давності щодо сплати заборгованості по комунальним платежам продовжує свій перебіг.
Так, необхідно зазначити, що в період позовних вимог відповідачами неодноразово здійснювалися оплати, що свідчить про визнання ними вказаної заборгованості.
Розрахунком заборгованості за послуги з постачання теплової енергії та послуги з постачання гарячої води, що знаходиться в матеріалах справи підтверджено період платежу, що зазначається споживачем при проведенні оплати, що передається підприємству банківською установою у вигляді електронних реєстрів, а саме:
оплата від 18.05.2016 в сумі 500 грн., період платежу зазначений споживачем - з 01.04.2016 по 01.05.2016 (при нарахуваннях за квітень 2016 року в сумі 138,29 грн.), що свідчить про те. що відповідачі сплатили більше поточного нарахування в рахунок погашення заборгованості;
оплата від 27.06.2017 в сумі 300 грн., період платежу зазначений споживачем з 01.06.2017 по 01.06.2017 (нарахування за червень 2017 року відсутні), що свідчить про те, що відповідачі сплатили в рахунок погашення заборгованості;
оплата від 02.10.2017 в сумі 500 грн., період платежу зазначений споживачем - 01.09.2017 по 01.10.2017 (при нарахуваннях за жовтень 2017 року в сумі 196,09 грн.), що свідчить про те, що відповідачі сплатили більше поточного нарахування в рахунок погашення заборгованості.
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що вказані дії щодо більшої оплати, ніж було нараховано підприємством, свідчать про свідому оплату за попередній період, що є обставиною, яка доводить переривання строку позовної давності. Доказів які б спростували вказані обставини відповідачами не надано.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що своїми діями відповідачі, а саме оплатами, які є більш ніж поточне нарахування за вищевказані періоди підтвердили визнання свого боргу перед ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», що відповідно до ст.. 264 ЦПК України перериває перебіг строку позовної давності, а тому вимоги підприємства є обґрунтованими.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що заявлені вимоги в апеляційній скарзі не знайшли свого відображення в наявних у справі доказах. Розглядаючи спір між сторонами, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гайтоти Ірини Миколаївнислід залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Полтави від 14 липня 2025 року- без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи місцевим судом, та відсутні підстави для розподілу судових витрат в частині судового збору у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Гайтоти Ірини Миколаївни залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Полтави від 14 липня 2025 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 09 липня 2026 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді Т.В. Одринська

В.П. Пікуль