ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.06.2026	Справа № 910/16499/25	

За позовом Керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі 
Київської міської державної адміністрації 
до 1) Інституту проблем матеріалознавства ім. І.М. Францевича Національної академії наук України;
2) Товариства з обмеженою відповідальністю “Сістемінвестменеджмент” 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольги Валеріївни
про визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації

Суддя Котков О.В. 
Секретар судового засідання Костюк А.С.

представники учасників судового процесу: відповідно до протоколу судового засідання

В судовому засіданні 09.06.2026 року, відповідно до положень ст. 233, 240 Господарського процесуального кодексу України, було ухвалено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернувся Керівник Святошинської окружної прокуратури міста Києва (прокурор) в інтересах держави в особі Київської міської державної адміністрації (далі – КМДА, позивач) до Інституту проблем матеріалознавства ім. І.М. Францевича Національної академії наук України (далі – Інститут, відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю “Сістемінвестменеджмент” (далі - ТОВ “Сістемінвестменеджмент”, відповідач-2), у якому просить суд:
- визнати недійсним договір від 07.10.2022 б/н, укладений між Інститутом проблем матеріалознавства ім. І.М. Францевича Національної академії наук України та ТОВ “Сістемінвестменеджмент”;
- скасувати державну реєстрацію права тимчасового використання земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:75:041:0022 по вул. Омеляна Пріцака, 3 у Святошинському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1938740280000), зареєстроване за ТОВ “Сістемінвестменеджмент”, здійснену на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольги Валеріївни № 66651702 від 03.03.2023.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що власником земельної ділянки (кадастровий номер 8000000000:75:041:0022) по вул. Омеляна Пріцака, 3 у Святошинському районі міста Києва є держава в особі Київської міської адміністрації, проте, уклавши договір від 07.10.2022, яким вказану земельну ділянку було фактично передано під забудову ТОВ “Сістемінвестменеджмент”, Інститут вийшов за межі своїх повноважень постійного землекористувача. При цьому, КМДА будь-яких рішень щодо передачі вказаної земельної ділянки для цілей забудови, в тому числі комерційною нерухомістю, не приймала.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/16499/25, ухвалено розгляд справи здійснювати у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
21.01.2026 від відповідача-1 – Інституту надійшов відзив на позов, у якому останній проти позову заперечив, зазначив, що спірний договір був погоджений постановою Бюро Президії НАН України № 220 від 15.07.2022; під час державної реєстрації права тимчасового користування вказаною земельною ділянкою за ТОВ “Сістемінвестменеджмент” будь-яких заперечень від уповноважених органів, у тому числі КМДА, не надходило.
02.02.2026 від відповідача-2 - ТОВ “Сістемінвестменеджмент” надійшов відзив на позов, у якому останній проти позову заперечив, зазначив, що Національна академія наук України мала право на передачу земельної ділянки, яка є предметом спірного правочину, під забудову. А зазначення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власником КМДА не підтверджує та не надає останній статусу і прав як власника та розпорядника спірною земельною ділянкою.
26.01.2026 та 04.02.2026 від прокурора надійшли відповіді на відзиви відповідача-1 та відповідача-2, а 30.01.2026 та 04.02.2026 – від відповідача-1 заперечення на відповіді на відзиви, у яких сторони наполягали на своїх позиціях по суті справи.
У позові викладено та 26.01.2026 прокурором було подане клопотання про залучення до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача – Національну академію наук України.
30.01.2026 відповідачем-1 - Інститутом було подане аналогічне клопотання про залучення Національної академії наук України у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.
Суд, розглянувши заявлене клопотання, заслухавши думку учасників справи та дослідивши матеріали справи в цій частині, вирішив у вказаних клопотаннях відмовити, про що було постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання від 10.02.2026.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2026 було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольгу (далі – приватний нотаріус, третя особа).
Також у відзиві представником відповідача-1 було викладене клопотання про передачу справи до Окружного адміністративного суду міста Києва за підсудністю, оскільки дана справа стосується владних повноважень органів, а саме - захисту інтересів держави в особі КМДА щодо розпорядження земельною ділянкою, що, на думку відповідача-1, є публічно-правовим спором.
Розглянувши вказане клопотання, суд врахував наступне.
Дійсно, за змістом п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, а саме: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 1-1) спорах адміністратора за випуском облігацій, який діє в інтересах власників облігацій відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки", із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій, експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності державного замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про оборонні закупівлі", крім спорів, пов`язаних із укладенням державного контракту (договору) про закупівлю з переможцем спрощених торгів із застосуванням електронної системи закупівель, а також зміною, розірванням і виконанням державних контрактів (договорів) про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень"; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 14) спорах із суб`єктами владних повноважень з приводу проведення аналізу ефективності здійснення публічно-приватного партнерства; 15) спорах щодо оскарження рішень Антимонопольного комітету України з розгляду скарг про порушення законодавства у сфері проведення конкурентних процедур з відбору приватного партнера, концесіонера; 15-1) спорах щодо оскарження законності укладення договору публічно-приватного партнерства, концесійного договору, законності змін, внесених до договору публічно-приватного партнерства, концесійного договору; 16) спорах щодо здійснення державного регулювання, нагляду і контролю у сфері медіа.
Разом з тим, приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин
Суд зазначає, що у справі, що розглядається, прокурор просить визнати недійсним договір щодо передачі під будівництво земельної ділянки, а також скасувати державну реєстрацію права тимчасового використання даною земельною ділянкою, що фактично тягне за собою зміну прав відповідача-2 щодо користування цією ділянкою, що свідчить про те, що спір між сторонами виник про право, тобто з приватно правових відносин, і його належить розглядати за правилами господарського судочинства.
За таких обставин суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача-1 про передачу справи до адміністративного суду.
Під час розгляду справи по суті у судовому засіданні прокурор підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позові. 
Представник відповідача-1 – Інституту проти позову заперечив, з підстав зазначених у відзиві та інших заявах по суті спору, просив відмовити у задоволенні позову.
Представники позивача, відповідача-2 та третьої особи в судове засідання не з`явились, були належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Третя особа подала клопотання про розгляд справи без її участі.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши думку учасників провадження, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до Державного акту серія ЯЯ № 392866 від 21.04.2006 Інститут має право постійного користування земельною ділянкою площею 11,6962 га розташованої по вулиці Академіка Кржижановського, 3 у місті Києві.
07.10.2022 між Інститутом (сторона 1) та ТОВ “Сістемінвестменеджмент” (сторона 2) був укладений договір, предметом якого є передача стороною 1 та виконання стороною 2 прав та функцій замовника будівництва багатофункціонального комплексу на земельній ділянці орієнтовною площею 8,1400 га в межах земельної ділянки загальною площею 11,6962 га з кадастровим номером 8000000000:75:041:0022, розташованої по вулиці Академіка Кржижановського, 3 у місті Києві, що перебуває у постійному користуванні сторони 1, з розташованими на ній нежитловими будинками, будівлями, спорудами, допоміжними приміщеннями, інженерними спорудами та/або мережами, вхідними/в`їздними групами, а також фінансування та будівництво стороною 2 житлових та/або нежитлових будинків, будівель, споруд, допоміжних приміщень, інженерних споруд та/або мереж, вхідних/в`їздни груп, тощо на земельній ділянці (п. 1.1).
Сторона 1 тимчасово передає стороні 2 частину функцій замовника будівництва та/або забудовника будівництва та земельну ділянку (без зміни власника та/або користувача, та/або балансової належності) для будівництва об`єкта, а сторона 2 самостійно, від свого імені та за власний рахунок виконує частину функцій замовника будівництва та/або забудовника для будівництва на земельній ділянці об`єкта, а саме: на отримання вихідних даних (містобудівних умов та обмежень, технічних умов, завдань на проектування, тощо), на розроблення та затвердження проектної документації та проведення у випадку, передбачених законодавством, її експертизи; отримання будь-якої дозвільної документації для будівництва об`єкта; на виконання підготовчих та будівельних робіт по будівництву об`єкта; на введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; на реєстрацію права власності та інші права, що визначені цим договором та законодавством України для замовника будівництва та/або забудовника будівництва і пов`язані з будівництвом об`єкта (п. 2.1.1 договору).
Строк будівництва та введення в експулатацію об`єкта визначається після розроблення та затвердження проектно-кошторисної документації у відповідності з графіком виконання робіт по будівництву об`єкта, який може підписуватись сторонами (п. 3.3 договору).
За результатами виконання стороною 2 функцій, передбачених цим договором, після введення об`єкта в експлуатацію, право власності на квартири та/або нежитлові приміщення об`єкта оформляються згідно з законодавством України в порядку та на умовах, погоджених сторонами (п. 3.4 договору).
Після введення об`єкта в експлуатацію, сторони підписують протокол-розподіл площ в об`єкті та/або інших погоджених сторонами об`єктах у відповідності із даними техічної інвентаризації об`єкта (п. 3.5 договору).
Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (п. 5.1).
02.03.2023 НАН України була видана довідка № 16/127-М, відповідно до якої строк тимчасового права використання земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:041:0022 становить 10 календарних років, але в будь-якому випадку до повного виконання.
У подальшому, 03.03.2023 приватним нотаріусом Чорногуз О.В. за ТОВ “Сістемінвестменеджмент” було зареєстроване право тимчасового використання на 10 років земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:75:041:0022, але в будь-якому випадку до повного виконання, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був внесений відповідний запис.
Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор стверджує, що Інститут, як постійний землекористувач земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:041:0022 не мав права передачі її під будівництво ТОВ “Сістемінвестменеджмент”, оскільки власником даної земельної ділянки є держава в особі КМДА, яка будь-яких рішень щодо передачі її відповідачу-2 не приймала. Отже, договір від 07.10.2022 був укладений відповідачами з порушенням норм цивільного законодавства, а тому має бути визнаний недійсним.
Дослідивши підстави звернення прокурора в інтересах держави в особі вказаного позивача, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Згідно з ч. 3 вказаної статті прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідно до ч. 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Отже, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. При цьому, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, требувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме - подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Таким чином прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але, якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).
У даному випадку, подаючи позов до суду, прокурор послався на ч. 3-5 статті 53 ГПК України, ч. 3, 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" та вказав на неналежне здійснення КМДА інтересів держави сфері земельних відносин.
Так, положеннями статті 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено, що виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.
Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади.
Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.
Особливості здійснення виконавчої влади у містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України.
Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань щодо використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.
Згідно з абзацом 3 статті 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.
До повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом (пункт а) частини 1 статті 17 ЗК України).
За частиною 1 та абзацом 1 частини 2 статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.
Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у межах їхніх територій передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (частина 6 статті 122 ЗК України).
З матеріалів справи вбачається та як вказує прокурор, земельна ділянка кадастровий номер 8000000000:75:041:0022 відповідно до положень абз. 3 підпункту а) пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 належить до земель державної власності, тому КМДА є уповноваженим органом, до компетенції якого відноситься розпорядження вказаною земельною ділянкою.
Святошинська окружна прокуратура міста Києва у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» зверталась до КМДА з листами від 31.07.2024 № 44-3975вих-24, від 07.07.2025 № 44-3628вих-25 та від 30.09.2025 № 44-5348вих-25, в яких повідомляла про порушення вимог законодавства щодо розпорядження Інститутом земельною ділянкою (кадастровий номер 8000000000:75:041:0022) державної форми власності.
Проте, зі змісту відповідей Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 16.08.2024 № 057-11183, від 21.07.2025 № 057-9513 та від 07.10.2025 № 057-12749, вбачається, що будь-які належні заходи цивільно-правового характеру щодо захисту інтересів держави КМДА не вживались. 
Отже, КМДА, будучи обізнаною про те, що оспорюваний прокурором договір укладений всупереч вимог чинного законодавства, що створює передумови для вибуття земельної ділянки з державної власності, жодних заходів на захист порушених прав не вжила.
Оскільки КМДА не було здійснено заходів щодо захисту прав та законних інтересів держави впродовж розумного строку, вказане, у відповідності до статті 23 Закону України "Про прокуратуру", є підставою для вжиття прокурором заходів представницького характеру та пред`явлення відповідного позову.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що прокурором дотримано визначений статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" порядок звернення до суду з позовом в інтересах держави, тоді як компетентний орган не здійснив захисту таких інтересів при наявності відповідних повноважень, відтак, підстав для залишення позовної заяви без розгляду в порядку пункту 2 частини 1 статті 226 ГПК України, про що вказував відповідач-1, немає.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходив з такого.
Так, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями статті 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Недодержання особою при вчиненні правочину наведених вимог є правовою підставою для визнання його недійсним в силу приписів статті 215 ЦК України у судовому порядку. Зокрема, суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.
Положеннями пункту е) частини 4 статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук.
У державній власності залишаються розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук (абзац 3 підпункту а) пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" №5245-VI від 06.09.2012).
Відповідно до підпункту а) пункту 24 Розділу X "Перехідні положення" ЗК України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук).
Розділ X ЗК України доповнено пунктом 24 згідно із Законом № 1423-IX від 28.04.2021, який набрав чинності 27.05.2021.
Рішенням Київської міської ради № 495/3071 від 07.07.2005 оформлено Інституту, за умови виконання пункту 4 цього рішення, право постійного користування земельною ділянкою площею 11,6962 га з кадастровим номером 8000000000:75:041:0022, розташованої по вулиці Академіка Кржижановського, 3 у місті Києві за рахунок частини земель, відведених відповідно до рішень виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 11.05.1965 № 749 «Про переоформлення земельної ділянки інституту проблем матеріалознавства АН УРСР та дозвіл на будівництво дослідно-конструкторського бюро з дослідним виробництвом», від 07.12.1965 № 2064 «Про відвод земельних ділянок підприємствам та організаціям міста під капітальну забудову».
Цим же ж рішенням на Інститут покладено обов`язок виконувати обов`язки землекоритстувача відповідно до вимог статті 96 ЗК України (п. 4.1).
Як вже зазначалось, 21.04.2006 Інституту видано Державний акт серії ЯЯ №392866 на право постійного користування земельною ділянкою площею 11,6962 га розташованої по вулиці Академіка Кржижановського, 3 у місті Києві.
Проте, відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-8000847702018 від 06.11.2018 земельна ділянка, яка розташована по вулиці Академіка Кржижановського, 3 у місті Києві, була сформована 06.11.2018 та їй присвоєно кадастровий номер 8000000000:75:041:0022.
Відомості про право власності держави в особі КМДА на вказану земельну ділянку 10.10.2019 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Як було наголошено об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.11.2024 у справі №905/20/23, яка була врахована об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 17.04.2025 у справі №910/127/21, відповідно до ст. 78 Земельного кодексу право власності на землю - це право володіти, користуватися i розпоряджатися земельними ділянками. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
У найбільш загальному вигляді "класична тріада" стосовно такого об`єкта прав, як земельна ділянка - це забезпечена правом можливість: панування над земельною ділянкою (право володіння, jus possidendi); видобування корисних властивостей земельної ділянки (право користування, jus fruendi); визначення долі (юридичної та фактичної) земельної ділянки волевиявленням самого власника (право розпорядження Jus abutendi).
Закон визначає право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стаття 317 Цивільного кодексу України). Суть власності полягає в умовно необмеженому (обмеження визначаються правопорядком і стосуються інтересів окремих осіб і суспільства в цілому) та винятковому пануванні особи над річчю. Оскільки "земельна ділянка" як індивідуалізована частина поверхні і відповідна частина простору є річчю (об`єктом цивільних прав) і, відповідно, майном (нерухомим майном), таке визначення підходить і до нього.
Разом з тим із тріади правомочностей, які належать власнику, законом постійному землекористувачу передані тільки дві: володіння та користування, постійні землекористувачі позбавлені можливості щодо розпорядження земельними ділянками.
Отже, право землекористування як суб`єктивне право полягає у праві (правомочність) особи на експлуатацію корисних властивостей земельної ділянки у складі права власності на неї; у правовому титулі, що дає особі суб`єктивне право використовувати (чужу) земельну ділянку.
Основними принципами права землекористування є: його похідний характер від права власності на землю; раціональне використання ділянок за основним цільовим призначенням із здійсненням їх ефективної охорони та дотриманням вимог щодо пріоритету екологічної безпеки тощо.
Право постійного землекористування – це безстрокове речове право з внесенням плати в розмірі земельного податку. Таке право може виникати стосовно будь-яких земельних ділянок державної та комунальної власності. Воно не включає правомочності розпорядження земельною ділянкою або правом на неї. Постійний землекористувач отримує права володіння та користування земельною ділянкою, тобто можливість виключного і відокремленого від інших осіб землекористування.
З урахуванням наведеного об`єднана палата зазначає, що наявна у постійного землекористувача правомочність користування земельною ділянкою є обмеженою порівняно з правомочністю власника цієї земельної ділянки, який наділений не лише правом володіння та користування, а й правом на розпорядження землею, у тому числі шляхом її передачі в користування як з оформленням відповідного речового права (права оренди або права постійного користування), так і шляхом надання земельної ділянки у користування на підставі зобов`язального правочину, за яким право тимчасового користування земельною ділянкою не підлягає державній реєстрації.
Водночас, постійний землекористувач такими правами не наділений, оскільки право постійного землекористування передбачає використання земельної ділянки за її цільовим призначенням безпосередньо та виключно землекористувачем без можливості передання такого права третім особам, у тому числі на підставі правочинів, за якими речові права на земельну ділянку іншій особі не передаються.
Отже, суд доходить висновку, що Інститут, як постійний користувач земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:041:0022, не мав права на розпорядження нею шляхом укладення договору від 07.10.2022.
Крім того, слід зазначити, що умовами договору передбачено:
- сторона 1 надає повний доступ до земельної ділянки стороні 2 для будівництва об`єкта та виконання всіх комплексів робіт під час будівництва об`єкту, а також третім особам (підрядним, субпідрядним організаціям, виконавцям) для виконання ними робіт/послуг (п. 2.1.5 договору);
- сторона 2 у разі необхідності, здійснює демонтаж (знесення) будівель, будинків, споруд тощо, які належать стороні 1 і унеможливлюють будівництво об`єкта в порядку, встановленому чинним законодавством України. Порядок та строки демонтажу врегульовуються сторонами цього договору (п. 2.2.8 договору);
- розподіл об`єкта, реєстрація права власності стороною 1 та стороною 2 на відповідні частини об`єкта, передача на баланс експлуатуючою організацією (п. 3.2 договору);
- після введення об`єкта в експлуатацію, сторони підписують протокол розподілу площ в об`єкті та/або інших погоджених сторонами об`єктах у відповідності із даними технічної інвентаризації об`єкта.
Також з матеріалів справи вбачається, що будівництво багатофункціонального комплексу, що буде побудований на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:75:041:0022 внаслідок укладення договору між Інститутом та ТОВ “Сістемінвестменеджмент” було погоджено постановою Бюро Президії НАН України № 220 від 15.07.2022, зі змісту якої вбачається, що Інститут мав отримати житло у вигляді нових квартир загальною площею не менше 3 458,10 кв.м. в об`єкті будівництва або інших житлових будинках в місті Києві.
Згідно з положеннями частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
За загальним правилом, визначеним у частині першій статті 134 ЗК України, земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, зміст якого розкривається у наведених нормах, особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Отже, відповідно до зазначених правових норм власники споруди мають право на користування земельною ділянкою, на якій вона розташована (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 921/158/18).
Отже, фактично Інститут, якому в постійне користування КМДА передала земельну ділянку для експлуатації та обслуговування будівель і спору Інституту, уклавши правочин, за яким передбачалося надання ТОВ “Сістемінвестменеджмент” у власність житлових та нежитлових приміщень у новозбудованому об`єкті, фактично вчинив дії, які створюють передумови для вибуття спірної земельної ділянки із державної власності. Аналогічний висновок викладено об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 17.04.2025 у справі № 910/127/21.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якими, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків на час укладення спірного правочину (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").
Суд, перевіривши доводи прокурора про наявність підстав для визнання договору від 07.10.2022 недійсним, дійшов висновку, що останнім належним чином доведено невідповідність його приписам закону та наявність обставин недійсності вчиненого Інститутом та ТОВ “Сістемінвестменеджмент” правочину за відсутності згоди власника земельної ділянки.
Отже, позов прокурора у цій частині підлягає задоволенню.
Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права тимчасового використання земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:75:041:0022 по вул. Омеляна Пріцака, 3 у Святошинському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1938740280000), зареєстроване за ТОВ “Сістемінвестменеджмент”, здійснене на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольги Валеріївни № 66651702 від 03.03.2023, суд зазначає наступне.
Так, відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямовані на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, чинній на час спірних правовідносин).
Згідно з ч. 4 ст. 18 вказаного Закону державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку.
Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельні ділянки, що здійснюється з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Державного земельного кадастру про наявність/відсутність зареєстрованих речових прав щодо відповідної земельної ділянки до 1 січня 2013 року.
Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.
Указані положення співвідносяться з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема, про те, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Отже, враховуючи визнання недійсним договору від 07.10.2022, на підставі якого ТОВ “Сістемінвестменеджмент” було оформлено право тимчасового використання земельною ділянкою кадастровий номер 8000000000:75:041:0022, то вимога прокурора про скасування державної реєстрації права тимчасового використання цією ділянкою за відповідачем-2, здійсненої на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольги Валеріївни № 66651702 від 03.03.2023, також підлягає задоволенню.
Отже, позов прокурора підлягає задоволенню у повному обсязі.
Щодо заяви відповідача-1 про застосування наслідків спливу строків позовної давності, що була заявлена під час розгляду справи, суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність — це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ч. 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ч. 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Також за загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі - Закон № 540-IX) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки,визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 та постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
В свою чергу, Законом України від 14 травня 2025 року № 4434-IX "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) виключено.
Цей Закон набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 04.09.2025.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився до 03.09.2025, а з 04.09.2025 строк позовної давності був поновлений.
Отже, суд вважає, що позов прокурора було подано в межах встановленого законом строку, а тому позовна давність в межах даної справи до позовних вимог не застосовується.
Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю. 
2. Визнати недійсним договір від 07.10.2022 б/н, укладений між Інститутом проблем матеріалознавства ім. І.М. Францевича Національної академії наук України та Товариством з обмеженою відповідальністю “Сістемінвестменеджмент”.
3. Скасувати державну реєстрацію права тимчасового використання земельної ділянки із кадастровим номером 8000000000:75:041:0022 по вул. Омеляна Пріцака, 3 у Святошинському районі міста Києва (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1938740280000), зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю “Сістемінвестменеджмент”, здійснену на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольги Валеріївни № 66651702 від 03.03.2023.
4. Стягнути з Інституту проблем матеріалознавства ім. І.М. Францевича Національної академії наук України (03142, Україна, місто Київ, вулиця Пріцака Омеляна, будинок 3, ідентифікаційний код 05416930) на користь Київської міської прокуратури (ідентифікаційний код 02910019; вул. Предславинська, 45/9, м. Київ, 03150) судовий збір у сумі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Сістемінвестменеджмент” (03115, Україна, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 131, ідентифікаційний код 41055480) на користь Київської міської прокуратури (ідентифікаційний код 02910019; вул. Предславинська, 45/9, м. Київ, 03150) судовий збір у сумі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.
6. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення складено 09 липня 2026.

Суддя	О.В. Котков