| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/8391/25 Суддя (судді) першої інстанції: Анжеліка БАБИЧ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя Парінов А.Б.,
судді:  Беспалов О.О.,
Кравченко Є.Д.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та Військової частини НОМЕР_2 , у якому просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невключення до складу грошового забезпечення сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток, та зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок такої компенсації за 148 невикористаних днів відпусток, обчисливши її суму з розміру місячного грошового забезпечення з урахуванням сум додаткової винагороди за постановою № 168, і провести виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що при звільненні з військової служби компенсацію за невикористані відпустки обчислено без урахування додаткової винагороди 30 000 гривень щомісячно, встановленої постановою № 168, тоді як ця винагорода, на його переконання, є щомісячним додатковим видом грошового забезпечення і підлягає врахуванню як обрахункова величина.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 
Суд першої інстанції виходив з того, що згідно з довідкою про доходи № 17 передбачена постановою № 168 винагорода позивачу у спірні періоди не нараховувалась, доказів виконання ним бойових завдань у період служби, що враховується на дату звільнення, немає, а загальна компенсація обчислена відповідно до фактично отриманого грошового забезпечення, тому відповідачі заявленого права позивача не порушили.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати його повністю та ухвалити нове рішення про задоволення позову. На обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у взаємозв`язку зі статтею 10-1 та частинами другою, чотирнадцятою статті 15 цього Закону, що призвело до помилкового висновку про виключення додаткової винагороди за постановою № 168 зі складу місячного грошового забезпечення як обрахункової величини. Скаржник зазначає, що ця винагорода виплачувалась щомісячно і є періодичним додатковим видом грошового забезпечення, а не разовою виплатою, при цьому питання її включення до складу грошового забезпечення для обчислення компенсації за відпустки вже вирішене Верховним Судом на користь такого включення, зокрема у постанові від 23 вересня 2024 року у справі № 240/32125/23. Крім того, на думку апелянта, навіть наявність перерви у фактичній виплаті не позбавляє особу права на обчислення компенсації з урахуванням цього доходу, а поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата» є рівнозначними й охоплюють усі належні виплати відповідно до правових висновків Верховного Суду від 22 травня 2020 року у справі № 808/3200/17 та Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Військова частина НОМЕР_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідач зазначив, що формулювання апелянта про «перерву у виплаті» винагороди не відповідає обставинам справи, оскільки за період служби позивача у Військовій частині НОМЕР_1 така винагорода не виплачувалась узагалі; відсутність факту нарахування і виплати виключає віднесення винагороди до складових грошового забезпечення; наказом Міністерства оборони України від 15 січня 2025 року № 23 пункт 6 розділу XXXI Порядку № 260 викладено в новій редакції із застереженням, що винагороди не враховуються при розрахунку компенсації за невикористані відпустки, і саме ця редакція, чинна з 25 лютого 2025 року, підлягала застосуванню станом на дату звільнення позивача; правова позиція у справі № 240/32125/23 не є релевантною, бо стосувалася військовослужбовця, який отримував винагороду за останньою займаною штатною посадою.
Військова частина НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу з проханням залишити її без задоволення. Відповідач указав, що позивач за час служби у цій частині безпосередньої участі у бойових діях не брав і бойові завдання не виконував, винагорода йому не нараховувалась; за своєю правовою природою винагорода за постановою № 168 є додатковим видом грошового забезпечення, віднесеним законодавцем до категорії винагород, виплату якого запроваджено на період дії воєнного стану; пунктом 6 розділу XXXI Порядку № 260 у чинній редакції винагороди виключено з розрахунку компенсації за невикористані відпустки, а тому обрахунок компенсації здійснено правомірно.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги і відзивів, встановила таке.
За приписами частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 15 березня 2025 року № 63 сержанта ОСОБА_1 переміщено на службу до цієї частини. Позивач має посвідчення учасника бойових дій від 1 липня 2024 року. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 8 травня 2025 року № 116 позивача звільнено з військової служби з проведенням остаточного розрахунку, зокрема з виплатою грошової компенсації за 30 днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік, 15 днів за 2023 рік, 30 днів за 2024 рік, 45 днів за 2025 рік, а також за 28 днів невикористаної додаткової відпустки за 2024 та 2025 роки як учаснику бойових дій. Виплату грошового забезпечення при звільненні здійснювала Військова частина НОМЕР_2 . Компенсацію обчислено з місячного грошового забезпечення 26 134,55 гривні (одноденний розмір 871,15 гривні) без урахування додаткової винагороди за постановою № 168, оскільки згідно з довідкою про доходи № 17 така винагорода позивачу за період служби у Військовій частині НОМЕР_1 не нараховувалась.
Спірним у справі є питання, чи є додаткова винагорода, встановлена постановою № 168, тим видом грошового забезпечення, який підлягає врахуванню при обчисленні грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток.
Основні засади соціального захисту військовослужбовців визначає Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Відповідно до частини другої статті 9 цього Закону до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
За частиною четвертою статті 9 цього Закону грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, а порядок його виплати визначається Міністром оборони України. Наведена норма є відсилочною: розміри грошового забезпечення встановлює Кабінет Міністрів України, а право визначити порядок його виплати законодавець делегував Міністру оборони України. 
Згідно зі статтею 9-2 цього Закону під час дії воєнного стану військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Абзацом третім частини чотирнадцятої статті 10-1 Закону № 2011-XII передбачено, що у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.
На виконання приписів частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII та постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 наказом Міністерства оборони України від 7 червня 2018 року № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам. 
Пунктом 2 розділу I цього Порядку грошове забезпечення поділено на щомісячні основні, щомісячні додаткові та одноразові додаткові види, при цьому до одноразових додаткових видів грошового забезпечення прямо віднесено, зокрема, додаткову винагороду на період дії воєнного стану. 
Таке віднесення запроваджено наказом Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року № 44, яким перелік одноразових додаткових видів грошового забезпечення доповнено додатковою винагородою на період дії воєнного стану. А отже, самим галузевим регулюванням винагороду за постановою № 168 визначено як одноразовий, а не щомісячний вид грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, прийнятою на виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», у пункті 1 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил України виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах; виплата такої винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Зі змісту наведеної норми випливає, що додаткова винагорода за постановою № 168 має тимчасовий (непостійний) характер: вона встановлена лише на період дії воєнного стану і залежить від наявності цього правового режиму; її розмір не є сталим, оскільки виплачується пропорційно часу участі військовослужбовця у бойових діях чи заходах; підставою виплати є накази командирів (начальників). За відсутності хоча б однієї з цих умов виплата винагороди не здійснюється. Частина ж друга статті 9 Закону № 2011-XII відносить до складу грошового забезпечення лише ті винагороди, які мають постійний характер. А отже, винагорода за постановою № 168 не належить до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення і за своєю правовою природою є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення.
Такий підхід відповідає сталій практиці Верховного Суду. У постанові від 10 червня 2026 року у справі № 240/33823/23 Верховний Суд зазначив, що «додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, за своєю правовою природою має тимчасовий (непостійний) характер, оскільки установлюється на період дії воєнного стану та прямо залежить від наявності (дії) в Україні правового режиму воєнного стану», а відтак «відсутні підстави для включення до складу грошового забезпечення позивача, з якого повинна бути обрахована одноразова грошова допомога при звільненні, грошова компенсація за невикористані дні оплачуваних відпусток, грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, додаткової винагороди». До аналогічного висновку саме щодо обчислення грошової компенсації за невикористані дні відпусток Верховний Суд дійшов і у постанові від 12 лютого 2026 року у справі № 420/77/25. При цьому у справі № 240/33823/23 Верховний Суд окремо зазначив, що відступу від наведеного висновку щодо правової природи додаткової винагороди Верховним Судом у складі судової палати не здійснювалося, а тому цей підхід є застосовним до спірних правовідносин.
Крім того, спірні правовідносини щодо остаточного розрахунку виникли на дату звільнення позивача - 08 травня 2025 року. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, а до спірних правовідносин застосовується той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент їх виникнення. 
Пунктом 6 розділу XXXI Порядку № 260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 15 січня 2025 року № 23, чинній з 25 лютого 2025 року, встановлено, що розрахунок грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, крім винагород, з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою. Таким чином, чинна станом на дату звільнення позивача редакція цієї норми прямо виключає винагороди з переліку складових грошового забезпечення, з яких обчислюється компенсація за невикористані відпустки.
Доводи апелянта про те, що винагорода за постановою № 168 виплачувалась щомісячно і тому є щомісячним постійним видом грошового забезпечення, спростовуються самим змістом пункту 1 постанови № 168 та пункту 2 розділу I Порядку № 260. Періодичність фактичного перерахування коштів не змінює правової природи виплати, яка залишається тимчасовою і залежною від дії воєнного стану, участі у бойових діях та наказів командирів. Наказом Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року № 44 цю винагороду прямо віднесено до одноразових додаткових видів грошового забезпечення. А отже, підстав розглядати її як щомісячний додатковий вид грошового забезпечення, що враховується при обчисленні компенсації за відпустки, немає.
Посилання апелянта на постанову Верховного Суду від 23 вересня 2024 року у справі № 240/32125/23 не може бути покладене в основу задоволення позову. Викладений у ній висновок про врахування винагороди при обчисленні компенсації за відпустки ґрунтувався на тому, що пункт 6 розділу XXXI Порядку № 260 у попередній редакції не містив застереження щодо заборони урахування винагород, а сама винагорода за постановою № 168 враховувалась за умови її отримання військовослужбовцем перед звільненням за останньою займаною штатною посадою. Наведене нормативне підґрунтя усунено наказом Міністерства оборони України від 15 січня 2025 року № 23, яким до пункту 6 розділу XXXI Порядку № 260 включено застереження «крім винагород», а панівна поточна практика Верховного Суду, наведена вище, виходить з тимчасової правової природи винагороди та відсутності підстав для її врахування при обчисленні відповідної компенсації. А отже, застосований апелянтом висновок сформовано за іншого правового регулювання і до спірних правовідносин він не застосовний.
Доводи апелянта про те, що навіть за наявності перерви у фактичній виплаті винагорода підлягає врахуванню, а невиплата у певному періоді не позбавляє права на неї, є безпідставними. За період служби позивача у Військовій частині НОМЕР_1 винагорода за постановою № 168 йому не нараховувалась і не виплачувалась узагалі, що підтверджується довідкою про доходи № 17, а тому про будь-яку «перерву» у виплаті не йдеться. Понад те, чинна на дату звільнення редакція пункту 6 розділу XXXI Порядку № 260 виключає врахування винагород незалежно від факту їх отримання, а за раніше сформованою практикою врахуванню підлягала лише винагорода, яку військовослужбовець отримував перед звільненням за останньою займаною штатною посадою, чого в цій справі не встановлено.
Доводи апелянта про рівнозначність понять «грошове забезпечення» і «заробітна плата» та про право на врахування виплат незалежно від їх нарахування (постанова Верховного Суду від 22 травня 2020 року у справі № 808/3200/17, Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013) не спростовують наведених висновків. Концепція належного військовослужбовцеві грошового забезпечення незалежно від фактичного нарахування стосується постійних складових грошового забезпечення, тоді як винагорода за постановою № 168 є одноразовим тимчасовим видом грошового забезпечення, який не включається до обрахункової величини для компенсації за відпустки, що прямо визначено пунктом 6 розділу XXXI Порядку № 260 у чинній редакції. Таким чином, ці доводи не свідчать про наявність у відповідачів обов`язку врахувати винагороду при обчисленні спірної компенсації.
За наведеного колегія суддів дійшла висновку, що обрахунок грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток без урахування додаткової винагороди за постановою № 168 здійснено правомірно, а протиправної бездіяльності відповідачів не встановлено. Отже, суд першої інстанції ухвалив по суті правильне рішення про відмову в задоволенні позову.
Водночас мотивувальна частина рішення суду першої інстанції містить помилки у застосуванні норм матеріального права. Суд першої інстанції визначив, що спірні правовідносини регулюються пунктом 6 розділу XXXI Порядку № 260 у редакції наказу Міністерства оборони України № 566 від 26 вересня 2023 року, тобто у редакції до внесення змін наказом № 23 від 15 січня 2025 року, пославшись при цьому на дату звільнення позивача « 21 лютого 2025 року», що не відповідає встановленим обставинам, оскільки позивача звільнено 8 травня 2025 року. Крім того, в оцінці доводів сторін суд першої інстанції одночасно визнав обґрунтованими доводи позивача про включення винагороди до складу грошового забезпечення і відмовив у задоволенні позову, що свідчить про суперечливість мотивів. А отже, мотивувальна частина рішення підлягає зміні шляхом викладення її в редакції цієї постанови, тоді як висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є правильним.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За частиною четвертою статті 317 цього Кодексу зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
Оскільки суд першої інстанції ухвалив по суті правильне рішення, проте з помилковим застосуванням норм матеріального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції змінити шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 243, 308, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.
Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді: О.О. Беспалов
Є.Д. Кравченко

(Повний текст постанови суду виготовлено 15 вересня 2026 року)