ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
29 липня 2026 року | Справа № 903/424/26

Господарський суд Волинської області у складі судді Якушевої І.О., за участю секретаря судового засідання Ведмедюка М.П., розглянувши за правилами загального позовного провадження справу 
за позовом Луцької міської ради, м.Луцьк
до відповідача-1: Західного управління капітального будівництва Міністерства оборони України, м.Львів
до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Орбітабуд», м.Луцьк
про солідарне стягнення 878 929,87 грн,
за участю представників:
від позивача: Іщик В. А. – діє в порядку самопредставництва,
від відповідача-1: н/з,
від відповідача-2: Степанюк С.Є. - адвокат (ордер серія АС №1187697),
в с т а н о в и в:
01.05.2026 сформовано в системі “Електронний суд” та зареєстровано в Господарському суді Волинської області позовну заяву Луцької міської ради до Західного управління капітального будівництва Міністерства оборони України та Товариства з обмеженою відповідальністю “Орбітабуд”, про солідарне стягнення 878 929,87 грн, з них: 557 201,61 грн безпідставно збережених коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, 256 787,56 грн збитків, завданих інфляцією, 64 940,70 грн процентів річних.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберегли у себе кошти, які мали заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язані повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Крім цього позивач вважає, що з моменту безпідставного збереження коштів пайової участі відповідачі зобов`язані сплатити інфляційні втрати та проценти річних від простроченої суми на підставі ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України. 
Ухвалою суду від 04.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 03.06.2026; запропоновано відповідачам подати суду відзив на позов із урахуванням вимог ст. 165 ГПК України; запропоновано позивачу подати суду відповідь на відзив із урахуванням вимог ст. 166 ГПК України.
Ухвалу суду надіслано та доставлено сторонам до їх електронних кабінетів.
20.05.2026 відповідач-2 через відділ документального забезпечення та контролю суду подав відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити повністю.
21.05.2026 позивач через систему “Електронний суд” подав відповідь на відзив, в якій заперечує доводи відповідача-2, викладені у відзиві, та просить позовні вимоги задовольнити повністю.
03.06.2026 відповідач-2 через відділ документального забезпечення та контролю суду подав клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату, оскільки представник відповідача-2 не може з`явитись у судове засідання через зайнятість в іншому судовому процесі.
Щодо клопотання відповідача-2 про відкладення підготовчого засідання.
Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 24.01.2018 по справі № 907/425/16, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Суд не визнавав у судове засідання 03.06.2026 явку представника відповідача-2 обов`язковою, а представництво інтересів в суді не обмежено певним колом осіб, отже у задоволенні клопотання представника відповідача-2 слід відмовити.
Неявка представника відповідача-2 у підготовче судове засідання 03.06.2026 не перешкоджає його проведенню, оскільки останній належним чином був повідомлений про судовий розгляд.
Окрім цього, зі змісту ухвали суду від 04.05.2026 вбачається, що явка представника відповідача-2 не визнавалась обов`язковою.
Відповідач-1 відзиву на позов не подав, у судове засідання 03.06.2026 повноважного представника не направив. 
У судовому засіданні 03.06.2026 представник позивача висловив думку про можливість закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 03.06.2026 закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті на 08 липня 2026 року. 
У судовому засіданні 08.07.2026 було оголошено перерву до 29.07.2026.
У судове засідання 29.07.2026 представник відповідача-1 не з`явився, відповідач-1 відзиву на позов не подав.
Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Неявка в судове засідання представника відповідача-1 не перешкоджає розгляду справи по суті, оскільки відповідач-1 належним чином шляхом доставки ухвали суду від 08.07.2026 до електронного кабінету був повідомлений про судовий розгляд, а тому на підставі статті 202 Господарського процесуального кодексу України справу було розглянуто за відсутності представника відповідача-1 за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача-2, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.
У процесі розгляду справи встановлено, що у період з 11.10.2020 по 27.04.2022 Західним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України як замовником та ТзОВ “Орбітабуд” як генеральним підрядником на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 13.10.2020 №ВЛ012201012753 здійснювалось нове будівництво 108-квартирного житлового будинку на вул.Даньшина, 52 в м.Луцьку (І черга).
Об`єкт прийнято в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом від 08.06.2022 ВЛ122220603483. 
Код об`єкта відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд: 1122.1. Будинки багатоквартирні масової забудови.
Вказані відомості наявні також у відкритому доступі в мережі інтернет – “Портал Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва” (вебсайт “e-construction.gov.ua”).
Кошти пайової участі до бюджету Луцької міської територіальної громади відповідачами не сплачувались.
Луцькою міською радою відповідачам були надіслані листи №1.1.-23/7091/2025 від 11.12.2025 та №1.1-34/1101/2026 від 19.02.2026 про необхідність сплати коштів.
Відповідач -1 відповідь на лист №1.1.-23/7091/2025 від 11.12.2025 не надав.
Відповідач-2 листом №5/2 від 13.03.2026 повідомив, що відповідач-1 повинен сплачувати кошти пайової участі, оскільки він був замовником. Також відповідач- 2 зазначив, що пайова участь не сплачується за будівництво об`єктів будь якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів. Повідомив про пропуск позовної давності.
Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України №132-IX пайова участь не сплачується у разі будівництва: об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів; будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту,медичного і оздоровчого призначення; будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла; індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках; об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів; об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури; об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру; об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів; об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу); об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків; об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства; об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель промислових; об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до силосів для зерна та складських майданчиків (для зберігання сільськогосподарської продукції).
Господарським судом Волинської області та Північно-західним апеляційним господарським судом у справі № 903/948/24 встановлено, що відповідно до договору від 25.12.2018 №303/35/17 про будівництво багатоповерхового житлового будинку на вул. Даньшина, 52 у м.Луцьку, укладеного між Західним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України та ТОВ “ОРБІТАБУД”, Управлінням покладено на ТОВ “ОРБІТАБУД” функції замовника будівництва.
Згідно із досягнутими домовленостями за договором та фактичних обставин справи будівництво здійснювалось за кошти ТОВ “ОРБІТАБУД” та залучених ним співінвесторів. 
Державні кошти, для будівництва будинку не використовувались.
За умовами договору після завершення будівництва, введення об`єкта чи його частини в експлуатацію та підписання акту приймання-передачі та розподілу об`єкту, ТОВ “ОРБІТАБУД” набуває право власності на весь об`єкт (у тому числі земельну ділянку, на якій здійснюється будівництво), всі нежитлові приміщення, крім 10 % квартир, які за умовами договору передаються Західному управлінню капітального будівництва Міністерства оборони України.
Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Верховний Суд у постанові від 04.09.2024 у справі №910/5997/23 зазначив, що сплата пайової участі має безпосередній і нерозривний зв`язок з будівництвом певного об`єкту будівництва і не залежно від особи, яка уклала відповідний договір про пайову участь (яка подала заяву і засвідчила намір забудови), саме будівництво об`єкту породжує обов`язок як укладення договору так і сплату пайового внеску.
Будівництво житлового будинку на вул. Даньшина, 52 в м. Луцьку розпочалося у 2020 році, що підтверджується дозволом на виконання будівельних робіт від 13.10.2020 ВЛ012201012753.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлені Законом України “Про регулювання містобудівної діяльності”, який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
Згідно з усталеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постановах від 08.10.2019 у справі №911/594/18 та від 14.12.2021 у справі за №643/21744/19, перерахування замовником об`єкта будівництва у передбачених законом випадках коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до відповідного місцевого бюджету є обов`язком, а не правом забудовника.
Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, є обов`язковим на підставі закону.
Строк, визначений Законом України “Про регулювання містобудівної діяльності” для укладення договору пайової участі – протягом 15 днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію, встановлено саме для добровільного виконання стороною такого обов`язку, і закінчення цього строку не припиняє цього обов`язку замовника та не звільняє замовника від обов`язку укласти договір.
Адже невиконання особою положень законодавства не повинно призводити до настання бажаного для неї внаслідок такого невиконання результату у вигляді звільнення від платежу та надавати майнові переваги порівняно із законослухняною особою.
Тобто, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
На момент прийняття в експлуатацію об`єкта статтю 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” було виключено на підставі Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” (надалі – Закон №132-ІХ).
Закон №132-ІХ врегулював відповідні правовідносини у пункті 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення”, встановивши, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайова участь) у такому розмірі та порядку, зокрема: - розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд – 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків – 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (підпункт 1 частини 2); - замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта.
Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва (підпункт 3 частини 2); - пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію (підпункт 4 частини 2).
При цьому, договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання (частина 1).
Тобто, відповідно до внесених Законом №132-ІХ змін, починаючи із 01.01.2020, у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх повного виконання, є лише договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020 (ч. 1 п. 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-ІХ).
Враховуючи те, що будівництво об`єкту було розпочате у 2020 році, абзацом другим пункту 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 виклала висновок про вирішення правової проблеми, пов`язаної із застосуванням норм права до правовідносин, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір.
Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими.
При набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.
Водночас, зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються.
У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому.
Такі правовідносини є триваючими.
При цьому, триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.
У випадку, якщо замовником об`єкта будівництва не буде дотримано передбаченого Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Відповідачі зобов`язані перерахувати органу місцевого самоврядування безпідставно збережені грошові кошти пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України.
Стаття 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію.
Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання.
Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а отже, і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна дійти висновку, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” після втрати нею чинності.
Крім цього, пунктом 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-ІХ визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 01.01.2020.
Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність.
Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.
У зв`язку із відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом.
У такому разі, суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2 статті 1212 Цивільного кодексу України).
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Тобто, зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави – це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту.
Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Отже, у разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів.
Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.
Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 у справі №910/9548/21 дійшов висновку про те, що законодавець під час внесення змін до Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону №132-IX) чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме: договори пайової участі, укладені до 01.01.2020 на підставі вимог статті 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, залишались дійсними та підлягали до їх повного виконання і після виключення вказаної статті (абзац 1 пункту 2 Розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-IX).
Тобто, істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними; якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та, оскільки з 01.01.2020 встановлений статтею 40 Закону України №Про регулювання містобудівної діяльності” обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавець визначив нормативне регулювання таких правовідносин, зокрема, абзацом 2 пункту 2 Розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-IX.
Отже, розмір та порядок пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту без відповідної вказівки у законі не можуть по-новому визначатись нормами абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-IX, якщо відповідні істотні умови були визначені укладеним до 01.01.2020 договором про пайову участь, який згідно з абзацом 1 вказаного пункту розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-IX є дійсним і продовжує свою дію до моменту його повного виконання.
Передбачений вказаною нормою порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: 1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; 2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Таким чином, у вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3 та 4 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: - для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, – протягом 10 робочих днів після 01.01.2020;- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, – протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Отже, для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01.01.2020 не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
При цьому, обов`язок сплатити пайову участь, у разі його невиконання замовником будівництва у 2020 році, зберігається до прийняття об`єкта в експлуатацію, навіть у наступних після 2020 року.
Подібні правові висновки Верховного Суду викладено у постанові від 16.10.2023 у справі №140/5484/21 щодо об`єкта будівництва, розташованого на території міста Луцька.
Такі висновки Верховного Суду відповідають загальним принципам рівності та справедливості, є націленими на те, щоб замовник будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 та добросовісно виконав встановлений законом (статтею 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”) обов`язок щодо пайової участі, був у однакових ринкових умовах із забудовником, який аналогічно розпочав будівництво у попередні роки до 01.01.2020, але до цієї дати такого обов`язку не виконав, можливо навіть свідомо затягуючи процес здачі об`єкта будівництва в експлуатацію до 01.01.2020 з метою уникнення сплати пайової участі.
Водночас, у вказаній постанові Верховний Суд також зауважив, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то, враховуючи викладені у постанові від 14.12.2021 зі справи №643/21744/19 висновки Великої Палати Верховного Суду, належним та ефективним способом захисту буде звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
У відповідності до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Щодо розрахунку пайової участі.
Законом №132-ІХ передбачено, що розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для житлових будинків – 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування (підпункт 1 частини 2).
Станом на 01.01.2020 було чинним Положення про порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури міста Луцька у новій редакції (надалі – Положення).
Вказане Положення затверджене рішенням Луцької міської ради від 24.12.2019 № 68/85 (загальнодоступне за посиланням: https://www.lutskrada.gov.ua/documents/pro-zatverdzhennia-u-novii redaktsii-polozhennia-pro-poriadok-zaluchennia-rozrakhunku-rozmiru-i-vykorystannia koshtiv-paiovoi-uchasti-u-rozvytku-infrastruktury-mista-lutska), тобто вже після прийняття Закону №132-ІХ (20.09.2019). 
Як вбачається із пояснювальної записки до проєкту рішення Луцької міської ради від 24.12.2019 № 68/85, проєкт рішення міської ради розроблений відповідно до Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” (Закон №132-ІХ), а тому виникла необхідність приведення Положення до вимог чинного законодавства.
Вищенаведене Положення було скасовано рішенням Луцької міської ради від 26.10.2022 № 36/43.
Рішення Луцької міської ради від 24.12.2019 № 68/85, яким затверджено вказане Положення, є регуляторним актом.
У постанові від 18.11.2025 (справа № 918/1211/24) Верховний Суд дійшов до висновку, що відповідно до пп.1 абз.2 п.2 розд.ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом) для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта та для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
В абз.2 п.2 розд.ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" визначено розмір пайової участі, яку замовники будівництва перераховують до відповідного місцевого бюджету для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом.
Тобто, зазначена норма права надає замовникам будівництва, який розпочав його до 01.01.2020 та уклав договір про пайову участь, так і замовникам, які розпочали його до 01.01.2020 і не уклали договори або розпочали будівництво в 2020 році, однакові можливості (встановлює однаковий розмір пайової участі - розмір, який встановлений рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності Законом №132-IX) щодо сплати пайової участі.
Крім цього, у вказаній постанові Верховним Судом наголошено, що розрахунок коштів пайової участі необхідно було проводити саме на підставі діючого акту органу місцевого самоврядування, яким і визначена сума коштів пайової, яка підлягала стягненню.
З огляду на викладене, при розрахунку коштів пайової участі, які підлягають стягненню з відповідачів слід керуватися нормами Положення, яке було чинним станом на 01.01.2020.
Положенням передбачено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці міста перераховують до місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку: для нежитлових будівель та споруд – 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків – 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
На момент подання відповідачем-1 повідомлення про початок будівельних робіт (дозвільний документ від 13.10.2020 №ВЛ012201012753) діяли показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджені наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 26.06.2020 № 151.
Вартість одного квадратного метра загальної площі квартир будинку (з урахуванням податку на додану вартість) на території Волинської області становила 12457 гривень.
Враховуючи наведене та зважаючи на норми Положення, розмір пайової участі, який на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України підлягає стягненню з відповідачів до бюджету на користь позивача становить: згідно із зареєстрованим сертифікатом від 08.06.2022 ВЛ122220603483 загальна площа квартир в будинку становить 2236,5 кв. м; вартість житлової частини будівництва об`єкта: 12 457,00 грн х 2236,5 кв. м = 27 860 080,50 грн; розмір пайової участі: 27 860 080,50 грн х 2% = 557 201,61 грн. 
Позивач заявив вимогу про стягнення 557 201,61 грн. коштів пайової участі із відповідачів солідарно.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 05.06.2025 у справі №903/948/24 було встановлено факт укладення договору від 25.12.2018 №9303/35/17 між Західним управлінням капітального будівництва Міністерства оборони України (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю “ОРБІТАБУД” (сторона 2) про будівництво багатоповерхового житлового будинку по вул. Даньшина, 52 у м. Луцьку.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 рішення Господарського суду Волинської області від 05.06.2025 у справі №903/948/24 залишено без змін.
За умовами пункту 1.5. договору сторона 1 передає, а сторона 2 бере на себе зобов`язання здійснювати функції замовника щодо проектування, будівництва, реалізації майнових прав на нерухомість, що буде створена в майбутньому, введення в експлуатацію, оформлення права власності на об`єкт будівництва та його частини тощо.
Пунктом 3.4. договору визначено, що після завершення будівництва, введення об`єкта будівництва чи його частик в експлуатацію та підписання акта приймання передачі та розподілу об`єкту чи його частини стороною 1 підлягає безумовному отриманню загальної площі житла (квартир) для заселення військовослужбовцями Збройних Сил України в кількості 10% (десяти відсотків) від збудованої житлової загальної площі квартир. При цьому якісний стан зазначеного житла (квартир) повинен відповідати встановленим санітарно-технічним вимогам із виконанням оздоблювальних робіт і готовності під ключ.
Пунктом 3.6. договору передбачено, що після завершення будівництва, введення об`єкта чи його частини в експлуатацію та підписання акта приймання-передачі та розподілу об`єкту сторона 2 набуває право власності на весь об`єкт без врахування тієї частини, яка за умовами цього договору передається стороні 1. Акт приймання- передачі та розподілу, які стосуватимуться переходу права власності на об`єкт чи його частини до сторони 2, повинні містити відмітку про те, що вартість об`єкта оплачена стороною 2 у повному обсязі через інвестування стороною 2 будівництва об`єкта чи його частини за рахунок своїх інвестицій і виконання нею функцій замовника.
З наведеного випливає, що у пункті 3.6. договору прямо передбачено, що вартість об`єкта оплачена ТзОВ “ОРБІТАБУД” у повному обсязі шляхом інвестування будівництва та виконання функцій замовника. Тобто, сторони договору погодили, що саме ТзОВ “ОРБІТАБУД” є особою, яка: фінансує будівництво; організовує будівництво; виконує функції замовника; вводить об`єкт в експлуатацію; набуває право власності на збудований об`єкт; реалізовує майнові права на нерухомість.
За таких обставин формальне зазначення Західного управління капітального будівництва Міністерства оборони України як сторони договору не спростовує того факту, що саме ТзОВ “ОРБІТАБУД” було фактичним замовником будівництва та основним вигодонабувачем від реалізації проекту.
Оскільки обов`язок сплати пайової участі покладається на особу, яка здійснює функції замовника будівництва та отримує результат будівельної діяльності, ТзОВ “ОРБІТАБУД” є належним суб`єктом виконання такого обов`язку. Інакше покладення обов`язку зі сплати пайової участі на особу, яка не фінансувала будівництво, не здійснювала реалізацію майнових прав та не набувала права власності на об`єкт, суперечило б суті правовідносин та фактичному розподілу прав і обов`язків між сторонами договору.
Верховний Суд у постанові від 04.09.2024 у справі №910/5997/23 зазначив наступне:
"5.17.3 огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що позивач, діючи свідомо, уклав з відповідачем спірний договір на підставі договору про спільну діяльність саме у статусі замовника забудови території, на підставі поданої ним заяви, що не суперечить пункту 4 статті 1, статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", адже він мав як намір, так і обов`язок забудови земельної ділянки разом з особами, яким належали права володіння та користування такою ділянкою, а також обов`язок сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
5.18. При цьому, вищенаведені норми, про що вже зазначалось у пункті 5.6 цієї постанови, не пов`язують статус замовника з наявністю у останнього дозволу на будівництво, виданого саме на його ім`я як особи, яка подала заяву на укладення договору про участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, або з наявністю у нього права власності/користування щодо земельної ділянки під будівництвом, статусу забудовника чи з наявністю інших обставин, окрім легітимного наміру забудови земельної ділянки щодо якої особа подала відповідну заяву.
5.19. Колегія суддів зазначає, що сплата пайової участі має безпосередній і нерозривний зв`язок з будівництвом певного об`єкту будівництва і не залежно від особи, яка уклала відповідний договір про пайову участь (яка подала заяву і засвідчила намір забудови), саме будівництво об`єкту породжує обов`язок як укладення договору так і сплату пайового внеску."
З огляду на викладене, доводи відповідача-2 про те, що ТзОВ "Орбітабуд” є неналежним відповідачем, не заслуговують на увагу та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. 
Відповідно до частини 1 статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Законом передбачено обов`язок сплати коштів пайової участі замовником будівництва, яким фактично був відповідач-2, якому ці функції передав відповідач -1, встановити конкретну частину зобов`язань щодо предмета спору не є можливими, а тому підлягає до задоволення вимога позивача про солідарне стягнення з відповідачів 557 201,61 грн. коштів пайової участі.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.
З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц.
Отже, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт).
За таких обставин є необгрунтованими доводи відповілача-2 про безпідставність нарахування позивачем процентів річних та інфляційних від простроченої суми коштів у розмірі 557 201,61 грн.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі №910/3831/22 зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Враховуючи викладене, відповідачі, які зберегли у себе кошти пайової участі (із 09.06.2022 – день наступний за днем реєстрації сертифікату від 08.06.2022 ВЛ122220603483 по 27.04.2026 – дату, яка передує поданню позову), зобов`язані сплатити інфляційні втрати та проценти річних.
Для розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних за період 09.06.2022-27.04.2026 включно позивачем взято загальну суму коштів пайової участі у розмірі 557 201,61 грн.
Згідно програмного модуля “Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкції”, розміщеного у відкритому доступі за посиланням https://ips.ligazakon.net/calculator/ff, загальний розмір інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 09.06.2022-27.04.2026 (додається) включно становить - 256 787.56 грн інфляційних втрат та 64940.70 грн процентів річних за період з 09.06.2022 по 27.04.2026 включно.
Щодо строку позовної давності.
Для стягнення безпідставно збережених коштів, інфляційних втрат та процентів річних встановлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки, що передбачено частиною 1 статті 257 ЦК України.
Готовність об`єкта будівництва до експлуатації підтверджується сертифікатом від 08.06.2022 ВЛ122220603483, а тому саме з цієї дати слід обчислювати перебіг строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України. 
30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)”, яким доповнений розділ “Прикінцеві та перехідні положення” ЦК України, п. 12 якого визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID 19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки, продовжуються на строк дії такого карантину.
Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину.
Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення” ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Строки позовної давності відновили свій перебіг з 04.09.2025 на підставі Закону №4434-ІХ "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності".
Отже, строк позовної давності в силу положень пунктів 12, 19 Розділу “Прикінцеві та перехідні положення” ЦК України було продовжено на строк дії карантину та воєнного стану в Україні.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.11.2024 (справа №383/1645/23, провадження №61-12645св24).
Таким чином, строк давності для звернення Луцької міської ради з позовом до суду не сплив, оскільки припав на період дії законодавчих положень про зупинення строків давності.
Звертаючись з позовом до суду, Луцька міська рада сплатила 10547,16 грн. судового збору. 
У зв`язку із задоволенням позову на відповідачів порівну на підставі ст.129 ГПК України слід покласти судові витрати у справі. 
Керуючись ст. 73-79, 86, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
вирішив:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути солідарно із Західного управління капітального будівництва Міністерства оборони України (ЄДРПОУ 24980173, Україна, 79005, Львівська обл., місто Львів, ВУЛ.ІВ.ФРАНКА, будинок 61) та Товариства з обмеженою відповідальністю “Орбітабуд” (ЄДРПОУ 40520000, Україна, 43027, Волинська обл., Луцький р-н, місто Луцьк, вул. Дубнівська, будинок 15) на користь Луцької міської ради (ЄДРПОУ 34745204, м. Луцьк вул. Богдана Хмельницького, 19) для зарахування в дохід місцевого бюджету 
- 557 201 грн 61 коп. коштів пайової участі за нове будівництво 108-квартирного житлового будинку на вул. Даньшина, 52 в м. Луцьку (І черга);
- 256 787 грн. 56 коп. інфляційних втрат та 64940 грн. 70 коп. процентів річних.
3. Стягнути із Західного управління капітального будівництва Міністерства оборони України (ЄДРПОУ 24980173, Україна, 79005, Львівська обл., місто Львів, ВУЛ.ІВ.ФРАНКА, будинок 61) на користь Луцької міської ради (ЄДРПОУ 34745204, м. Луцьк вул. Богдана Хмельницького, 19)
- 5 273 грн 58 коп. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.
4. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю “Орбітабуд” (ЄДРПОУ 40520000, Україна, 43027, Волинська обл., Луцький р-н, місто Луцьк, вул. Дубнівська, будинок 15) на користь Луцької міської ради (ЄДРПОУ 34745204, м. Луцьк вул. Богдана Хмельницького, 19)
- 5 273 грн 58 коп. витрат, пов`язаних з оплатою судового збору.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги це рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом 20 днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повне рішення виготовлено і підписано 30.07.2026 

Суддя  І. О. Якушева