Номер провадження 2/754/4017/26
Справа №754/20018/25
РІШЕННЯ 
Іменем України

02 вересня 2026 року Деснянський районний суд м. Києва в в складі :
головуючого судді - Панченко О.М.
за участю: секретаря - Черниш К.О.
позивачки - ОСОБА_1 
представника позивачки - ОСОБА_2 
представника відповідача - ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Києві в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Решетник Ірина Сергіївна про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, -
ВСТАНОВИВ:
До Деснянського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Решетник Ірина Сергіївна про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 22.08.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №852. Від зареєстрованого шлюбу спільних дітей не мали. Вказаний шлюб було розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06.12.2018. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданого Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Про смерть ОСОБА_5 позивачці стало відомо лише в лютому 2023 року від відповідача, який вже встиг подати документи на прийняття спадщини. Позивачка звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до відповідача про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним та під час розгляду зазначеної справи в Дарницькому районному суді міста Києва №?753/8669/23 позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_4 подав документи на прийняття спадщини після смерті свого брата - ОСОБА_5 в тому числі і на заощадження (грошові кошти) які позивачка разом з чоловіком за роки спільного подружнього життя збирали, та клали на різні банківські рахунки в Акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України», що були відкриті на ім?я ОСОБА_5 . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 січня 2023 року виданого Решетник I.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, в рамках спадкової справи №31/2022 за р. №41 спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_5 який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 є його рідний брат - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: Вкладів, разом із нарахованими відсотками (компенсаціями, доплатами) на поточну дату, що зберігаються у АТ «ОЩАДБАНК» на рахунках:- № НОМЕР_2 - сума залишку: 0 (нуль) доларів 00 центів США; - № НОМЕР_3 - сума залишку: 545 (п`ятсот сорок п?ять) гривень 41 копійка; -?№ НОМЕР_4 - сума залишку: 0 (нуль) доларів 00 центів США; -№ НОМЕР_5 - сума залишку: 24 046 (двадцять чотири тисячі сорок шість) євро 61 євроцентів; - № НОМЕР_6 - сума залишку: 0 (нуль) гривень 00 копійок; -№ НОМЕР_7 - сума залишку: 537 490 (п`ятсот тридцять сім тисяч чотириста дев?яносто) гривень 55 копійок; - № НОМЕР_8 - сума залишку: 55 035 (п`ятдесят п?ять тисяч тридцять п?ять) гривень 70 копійок;-№ НОМЕР_9 - сума залишку: 0 (нуль) доларів 00 центів США; -№ НОМЕР_10 - сума залишку: 0 (нуль) гривень 00 копійок.
На думку позивачки, після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, до складу якої ввійшло майно, яке є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя. За життя покійного поділу спільного майна подружжя щодо поділу заощаджень між Позивачкою та ОСОБА_7 не було проведено. Розпорядження щодо спадкового майна на вказані кошти ОСОБА_5 за життя не вчинив. На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 . Позивачка не зверталась до нотаріуса з проханням отримати свідоцтво про право власності на частку в спірному майні подружжя, так як вона не є дружиною, що пережила ОСОБА_5 , оскільки на момент його смерті вони вже не перебували у зареєстрованому шлюбі. Спадкоємцем другої черги після смерті ОСОБА_5 є його брат відповідач по справі - ОСОБА_4 . Таким чином, на думку Позивачки, до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6 входить майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме: грошові кошти що знаходяться в Акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».
Ухвалою суду від 03 грудня 2025 року було залишено позовну заяву без руху та надано строк для усунення недоліків.
07.01.2026 за вх.№ 996 позивачем було подано до суду заяву про усунення недоліків.
Ухвалою суду від 21.01.2026 було відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання.
26.01.2026 за вх.№3722 за допомогою системи «Електронний суд» відповідачем ОСОБА_4 було подано заяву про участь у всіх судових засіданнях в режимі відео конференції, аналогічні заяви також були подані 30.03.2026 за вх.№17487, 28.04.2026 за вх..№25481, 02.07.2026 за вх.№41641 про що судом було постановлено відповідні ухвали про задоволення клопотання.
26.01.2026 за вх.№2848 від відповідача до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява на ознайомлення з матеріалами справи.
11.02.2026 за вх.№7220 від відповідача до суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву в якому звертає увагу суду на те, що відповідно до виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетник І.С. свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.01.2023 року спадкоємцем відповідних банківських вкладів померлого ОСОБА_5 в АТ «Ощадбанк» є його рідний брат - відповідач ОСОБА_4 . Відповідно до змісту поданого позову позивач заявляє, що під час розгляду справи в Дарницькому районному суді м. Києва за № 753/8669/23 позивачу стало відомо, що відповідач ОСОБА_4 подав документи на прийняття спадщини після смерті свого брата ОСОБА_5 , в тому числі на банківські вклади в АТ «Ощадбанк», що були відкриті на ім`я ОСОБА_5 та було видано відповідне свідоцтво на право власності за законом. Розгляд справи в Дарницькому районному суді м. Києва за № 753/8669/23 було закінчено ухваленням рішення суду від 08.11.2024 року. Позивач дізнався про прийняття відповідачем спадщини та/або про одержання відповідного свідоцтва про право на спадщину не пізніше 08.11.2024 року - дата закінчення розгляду справи у Дарницькому районному суді м. Києва за № 753/8669/23 шляхом ухвалення відповідного рішення. Відповідно до ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 21.01.2026 року у справі № 754/20018/25 зазначено, що ухвалою суду від 03.12.2025 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків; 07.01.2026 року на адресу суду надійшла нова редакція позовної заяви. Позивач звернувся з відповідними позовними вимогами до відповідача з пропуском передбаченого ч. 3 ст. 1281 ЦК України шестимісячного строку пред`явленням вимог до спадкоємця, який закінчився 09.05.2025 року. Відповідно до ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені ч. 2-3 ст. 1281 ЦК України, позбавляється права вимоги. Враховуючи вище викладене відповідач вважає, що позивача було позбавлено права вимог до спадкоємця - відповідача, а заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2018 року у справі № 753/22073/17 було розірвано зареєстрований 22.08.2007 року за актовим записом № 852 у Відділі реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . На думку відповідача як до укладення так і після розірвання шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_1 набували право особистої приватної власності на рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, розпоряджалися ними на власний розсуд тощо. Позивачем не було надано суду доказів того, що зазначені у виданому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетник І.С. свідоцтві про право на спадщину за законом від 16.01.2023 року банківські вклади на відповідних рахунках в АТ «Ощадбанк» були набуті ОСОБА_5 в період шлюбу з ОСОБА_1 (у період з 22.08.2007 року по 06.12.2008 року). Твердження позивача про набуття зазначених у виданому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетник І.С. свідоцтві про право на спадщину за законом від 16.01.2023 року банківських вкладів на відповідних рахунках в АТ «Ощадбанк» в період шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (у період з 22.08.2007 року по 06.12.2008 року) є безпідставними, а також нічим не підтвердженими припущеннями, на яких не може ґрунтуватися процес доказування. Позивач не входить до визначеного ч. 1 ст. 1241 ЦК України переліку осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, а посилання позивача на відповідні норми є безпідставними.
16.02.2026 за вх. №7785 від Відповідача надійшло клопотання про витребування доказів.
17.02.2026 за вх. №8391 від Відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивачки.
24.02.2026 за вх. №9870 представником позивача за допомогою системи «Електронний суд» була надіслана на адресу суду відповідь на відзив та зазначено, що доводи Відповідача, викладені у Відзиві від 11.02.2026 року, є абсолютно безпідставними, ґрунтуються на довільному, маніпулятивному та помилковому тлумаченні норм матеріального права (зокрема ст. 1281 ЦК України), відвертому перекручуванні фактичних обставин щодо тривалості шлюбу та прямо суперечать усталеній судовій практиці Верховного Суду щодо поділу спільного майна подружжя. Правова позиція Позивача є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає захисту шляхом задоволення позову. 
02.03.2026 за вх. №11150 від Відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив в якій зазначено, що всі посилання позивача на речовий характер вимог як підставу для задоволення позову є безпідставними, також немає правових підстав для застосування зазначеної позивачем презумпції спільної власності подружжя та покладення на відповідача тягаря її спростування, оскільки позивачем не надано доказів набуття спірного майна в період шлюбу, а відповідне твердження є нічим не підтвердженим припущенням, відповідне свідоцтво про право на спадщину позивачем не оспорюється, вимог про визнання його недійсним не заявляється на підставі ст. 1301 ЦК України, а відповідач відповідно правомірно отримав грошові кошти за відповідними банківськими вкладами в порядку спадкування, також позивач втратив право на оспорювання свідоцтва про право на спадщину, а тому підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину спадкового майна відсутні.
11.03.2026 за вх.№13360 від представника позивача до суду надійшло клопотання про витребування доказів судом.
12.03.2026 судом було постановлено ухвалу про витребування відповідних доказів.
26.03.2026 на адресу суду було надіслано витребувані докази.
21.04.2026 за вх. №23905 представником позивачки та 01.07.2026 за вх. №41211 Відповідачем були надіслані письмові пояснення щодо витребуваних доказів.
В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали вимоги позову з підстав, що викладені у позові та просили суд про їх задоволення. Позивачка пояснила, що при житті чоловіка знала про його рахунки в банківських установах, але після розірвання шлюбу не зверталася за їх розподілом, оскільки чоловік проживав ще з нею.
Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вони є не доведеними та не обгрунтованими, крім того, позивачка при зверненні до суду пропустила строки позовної давності. Зазначав, що основна частина спірних грошових накопичень була сформована після фактичного припинення шлюбних відносин позивачки та ОСОБА_5 та ведення ними спільного господарства.
Третя особа в судове засідання не з`явилася, просила проводити розгляд справи без її участі.
Вислухавши вступе слово учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.
Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.
Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Відповідно до положень частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані до суду.
Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 22 серпня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що також підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_11 .
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень та даних автоматизованої системи документообігу суду рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано та здійснено поділ майна подружжя. Судове рішення набрало законної сили 08.01.2019 року.
В данній справі суд вирішив шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвати. Визнати за Позивачкою право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат жилою площею 29,20 м^2, загальною площею 55,00 м^2  в порядку поділу майна подружжя. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 06.12.2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя було встановлено, що "... спільне життя у сторін не склалось з жовтня 2017 року вони проживають окремо, тривалий час не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, мають окремий бюджет для кожного, стосунки між сторонами стали напружені, у сторін виявились різні погляди на життя, на сімейні відносини."
Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі №71170778 від 16.01.2023 року вбачається, що було зареєстровано видачу свідоцтва про право на спадщину щодо майна померлого ОСОБА_5 спадкоємцю ОСОБА_4 (відповідачу у справі).
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 по справі 753/8669/23 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Решетник Ірина Сергіївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом яка складається з 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , - відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Решетник Ірина Сергіївна про визнання права власності на вказану частину квартири - відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року по справі 753/8669/23 апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08.11.2024 року залишено без змін.
Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Суд ураховує обставини, встановлені судовими рішеннями у справах № 753/22073/17 та № 753/8669/23, у межах тих обставин, які безпосередньо досліджувалися та були встановлені судами під час їх розгляду.
При розгляді даного спору, позивач в судовому засіданні пояснила, що під час знаходження у шлюбі з ОСОБА_5 іншого спільного майна, крім квартири АДРЕСА_1 вони фактично не набули. Зазначала, що колишній чоловік зберігав грошові кошти у банківських установах, про наявність таких коштів їй було відомо ще за його життя. Станом на 2018 рік, коли шлюб між сторонами було розірвано, вона знала про наявність у колишнього чоловіка банківських рахунків, однак із вимогами про поділ відповідних коштів до суду не зверталася, оскільки після розірвання шлюбу вони ще деякий час продовжували проживати разом та підтримували відносини.
Суд, дослідивши надані банківськими установами відомості щодо рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_5 , установив, що рахунок № НОМЕР_10 - відкрито 23 серпня 2013 року, тобто у період перебування позивачки та ОСОБА_5 у шлюбі, та станом на 06 грудня 2018 року, дату розірвання шлюбу між сторонами, залишок коштів на вказаному рахунку становив 31 925,38 грн. Рахунок № НОМЕР_9 - відкрито 24 лютого 2016 року, також у період шлюбу, станом на 21 червня 2016 року залишок коштів на ньому становив 0,00 грн. 
Рахунок № НОМЕР_2 - відкрито 26 вересня 2018 року, тобто після припинення між сторонами шлюбних відносин і наявність окремого бюджету у кожного із подпужжя, що було встановлено судовим рішенням.
Щодо інших рахунків, - НОМЕР_6 відкритий 30.12.2020, НОМЕР_4 відкритий 29.12.2020 року, НОМЕР_5 відкритий 20.11.2020, НОМЕР_8 відкритий 24.05.2022, НОМЕР_3 відкритий 28.08.2019, НОМЕР_7 відкритий 23.11.2021, тобто після розірвання шлюбу між позивачем та ОСОБА_5 , а тому грошові кошти, що знаходяться на вказаних рахунках не входять до загального спільного майна подружжя та не підлягають поділу.
Так, самі по собі доводи позивачки, які викладені у позові та поясненнях, не є підставою вважати, що кошти, які знаходилися на рахунках ОСОБА_5 є спільною сумісною власністю подружжя, адже позивач таких доказів в розпорядження суду не надала. Так само позивачем під час розгляду судом спору не доведено про заощадження цих коштів нею та ОСОБА_5 та що ці кошти є спільною сумісною власністю, тобто були заощаджені або внесені на рахунок під час перебування у шлюбі за рахунок спільних доходів (заробітної плати, гонорарів, бізнесу тощо). 
Судом також було встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, що видане 16.01.2023 року приватним нотаріусом КМНО Решетник І.С., відповідач ОСОБА_4 отримав спадщину після померлого рідного брата ОСОБА_5 , що складається з вкладів із нарахованими відсотками, що зберігаються у АТ "Ощадбанк" на рахунках:НОМЕР_6 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_8 , НОМЕР_3 , НОМЕР_7 , НОМЕР_2 , НОМЕР_10 , НОМЕР_9 .
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).
Згідно з частиною третьою статті 1267 ЦК України спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.
Відповідно до частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них з визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.
У статті 1300 ЦК України встановлено, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.
Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність.
У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зауважував, що передбачені положеннями статей 1300 та 1301 ЦК України правові конструкції «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» та «визнання свідоцтва про право на спадщину» є різними.
Недійсність свідоцтва обумовлена певними «вадами», які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі.
Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки за підставі рішення суду.
Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15 (провадження № 61-18376св18), з яким погодився Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 листопада 2024 року у справі справа № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23).
Звертаючись із цим позовом, позивачка фактично стверджує, що частина банківських коштів, включених до складу спадщини та отриманих відповідачем у порядку спадкування, належала їй на праві спільної сумісної власності подружжя і, відповідно, не могла входити до складу спадщини у повному обсязі.
Разом із тим із письмових матеріалів справи убачається, що право відповідача на відповідні грошові кошти оформлено свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке є чинним та у межах цієї справи позивачкою не оспорюється.
Отже, у випадку якщо позивачка вважає, що до складу спадщини було включено майно, яке повністю або частково не належало спадкодавцеві, обраний нею спосіб захисту має забезпечувати усунення правових наслідків оформлення спадкових прав відповідача на це майно.
Визнання за позивачкою права власності на частину грошових коштів без вирішення питання щодо правових наслідків чинного свідоцтва про право на спадщину в частині відповідних банківських вкладів не усуває правової невизначеності щодо належності спірного майна та не забезпечує повного відновлення права, на порушення якого вона посилається.
Так Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого виплаває із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16; від 06 лютого 2019 року у справі №522/12901/17-ц, від 19 травня 2020 року у справі №922/4206/19; від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18; від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18; від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17.
Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.
Крім того, згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Треба зазначити, що це визначення є неточним, оскільки позовна давність - це строк для захисту, а не для звернення особи до суду. Звернутися до суду особа може і після спливу відповідного строку давності. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 266 ЦК України).
Після розірвання шлюбу вимога про поділ майна може бути заявлена протягом позовної давності у три роки, при цьому цей строк обчислюється не від дня розірвання шлюбу, а від дня, коли один із співвласників (колишній подружжя) дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, наприклад, сторони не здійснили поділ подружнього майна в період шлюбу або під час його розірвання, після припинення шлюбу вони за взаємною згодою користувалися набутим за час шлюбу майном. 
Позивачка у позовній заяві посилалася на те, що лише у 2023 році під час розгляду справи у Дарницькому районному суді м. Києва їй стало відомо про те, що відповідач подав документи на прийняття спадщини після смерті свого брата ОСОБА_5 в тому числі на заощадження (грошові кошти) , які вона разом з чоловіком за роки спільного подружнього життя збирали та клали на різні банківські рахунки. 
В судовому засіданні позивачка надала інші пояснення та вказала, що ще перебуваючи у зареєстрованоиму шлюбі з ОСОБА_5 вона знала про наявність у нього рахунків у банківських установах, проте при подачі до суду позову у 2018 році про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, не вказала про розподіл таких рахунків у позовній заяві та не просила суд про витребування інформації щодо їх наявності у банківських установах, оскільки вони ще деякий час проживали разом.
Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази моменту виникнення у позивачки права на даний позов, а також те, що вона не могла дізнатися про це раніше.
Суд звертає увагу, що позивачкою не доведено коли вона дізналася, а також що не могла раніше дізнатися про порушення своїх прав та інтересів, за захистом яких звернулася до суду, із заявою про поновлення таких до суду не зверталася.
Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.
За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.
Згідно з висновками Великої палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 24.04.2019 року у справі №523/10225/15-ц та від 19.11.2019 року у справі №911/3677/17, позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.
Позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 25.07.2018 року у справі №522/31199/13-ц, від 10.10.2019 року у справі №357/9126/17-ц, від 13.11.2019 року у справі №148/1923/16-ц, від 19.02.2020 року в справі №490/14627/14-ц, від 26.01.2022 року в справі №442/7773/17, від 25.10.2022 року в справі №686/25261/19, від 02.11.2022 року в справі №344/19567/19, від 22.02.2023 року в справі №686/18606/21.
При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16 зроблено правовий висновок про те, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням (пункт 7.20).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Наслідки спливу позовної давності спрямовані на забезпечення правової визначеності, захист потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігання несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу.
Про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності заявлено представником відповідача у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні.
Натомість у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц виклала правовий висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Згідно зі ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09.12.1994 року №18390/91, §29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27.09.2001 року №49684/99, §2).
Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Отже, стороною позивача при розгляді судом спору на підтвердження своїх позовних вимог та обраного способу захисту цивільного права, не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення її прав, свобод чи інтересів з боку відповідача, а також обставин, викладених у позовній заяві. Надані позивачем матеріали не містять фактичних даних, які б підтверджували обставини, на які вона посилається як на підставу позову. Суд зазначає, що ненадання позивачем належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76, 77, 81 ЦПК України унеможливлює встановлення судом обставин, що підлягають доказуванню, та є підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі. За таких обставин, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.
З огляду на наведене, дослідивши фактичні обставини справи, виходячи із меж заявлених позовних вимог,системного аналізу положень чинного законодавства України,оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням,що ґрунтується на всебічному,повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з підстави його необґрунтованості.
Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки, у даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судовий збір покладається на позивачку.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, статтями 15, 16, 256, 257, 261, 267, 368, 372, 392, 1216, 1218, 1296, 1301 ЦК України, статтями 57, 60, 63, 68-72 СК України, суд -
У Х В А Л И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Решетник Ірина Сергіївна про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, - відмовити.
Судові витрати віднести на рахунок позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 09.09.2026 року.

Суддя О.М. Панченко