ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 140/5091/25 пров. № А/857/37416/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Іщук Л. П.,
суддів Обрізка І.М., Пліша М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року (головуючий суддя Стецик Н.В., м. Луцьк) у справі № 140/5091/25 за позовом Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и в:

Волинське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулося в суд з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій в сумі 38 982,96 грн та 565,21 грн пені, а всього – 39 548,17 грн.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду Волинське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю подало апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. 
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що розмір санкцій за непрацевлаштування особи з інвалідністю у відповідному році не перевищує розміру середньої заробітної плати за рік в суб`єкта господарювання, який притягується до відповідальності. Тобто тягар утримання та забезпечення потреб осіб з інвалідністю розподілений між суб`єктами господарювання, та надає таким суб`єктам альтернативу: працевлаштувати особу з інвалідністю та виплачувати їй заробітну плату, тобто соціалізувати її, або, у разі непрацевлаштування, перерахувати ці кошти для забезпечення потреб особи з інвалідністю.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов задоволити.
Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив щодо її задоволення та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до витягу з централізованого банку даних з проблем інвалідності (ЦБІ), наданого Пенсійним фондом України Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, середньооблікова кількість штатних працівників у ФОП ОСОБА_1 у 2024 році становить 8 працівників, а осіб з інвалідністю у вказаний період – 0.
Згідно із розрахунком сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік, та розрахунком позову, норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю для ФОП ОСОБА_1 становить 1 особа, сума коштів адміністративно-господарських санкцій за невиконання вказаного нормативу – 38 982,96 грн, з врахуванням середньорічної заробітної плати штатного працівника в розмірі 77 965,93 грн, пеня за порушення строків сплати адміністративно-господарських санкцій (29 дні) – 565,21 грн.
Позивач 04.03.2025 надіслав відповідачу претензію про сплату адміністративно-господарських санкцій в сумі 38 982,96 грн, яка відповідачем залишена без відповіді.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно частини першої, другої статті 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.
Відповідно до частини третьої статті 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частинами першою, другою, четвертою статті 19 Закону № 875-ХІІ передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.
Частиною першою статті 20 Закону № 875-ХІІ визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських об`єднань осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк (частина друга статті 20 Закону №875-ХІІ).
Таким чином, законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для суб`єктів господарювання, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу.
Проте, законом передбачено випадки, у яких суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності за вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Згідно частин першої, другої статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Тому у цій справі необхідно перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, яке полягає у не забезпеченні середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Згідно з частиною третьою статті 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 18-1 Закону № 875-ХІІ пошук підходящої роботи для осіб з інвалідністю здійснює державна служба зайнятості.
Відтак, обов`язок роботодавця зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.
Згідно пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України “Про зайнятість населення” від 05.07.2012 № 5067-VІ роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
Відтак, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії, роботодавець фактично вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Аналогічна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 26.06.2018 (справа № 806/1368/17) та в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховуються при вирішенні цієї справи.
Суд також враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.08.2021 у справі № 260/557/19, відповідно до яких роботодавець не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, їх відмова від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до штатного розпису від 01.01.2024 у ФОП ОСОБА_1 працювало 6 осіб, відповідно до штатного розпису від 01.03.2024 – 7 осіб, відповідно до штатного розпису від 01.04.2024 – 7 осіб, відповідно до штатного розпису від 17.09.2024 – 9 осіб.
Таким чином, з 17.09.2024 у ФОП ОСОБА_1 виник обов`язок працевлаштувати одну особу з інвалідністю.
На виконання такого обов`язку ФОП ОСОБА_1 відповідно до наказу від 19.09.2024 №9 о/с “Про прийом на роботу” прийняв на роботу ОСОБА_2 швачкою з 20.09.2024, яка відповідно до довідки МСЕК серії 12 ААВ №083813 з 18.03.2021 є особою з інвалідністю третьої групи.
В подальшому, ФОП ОСОБА_1 подав до податкового органу (ГУ ДПС у Волинській області) повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту від 19.09.2024, а саме щодо прийняття на роботу працівника ОСОБА_2 . Вказане повідомлення доставлене контролюючому органу 19.09.2024, що підтверджується квитанцією №2 від 19.09.2024 (реєстраційний №9274520613). 
Згідно податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податків – фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 1 квартал 2024 року від 06.05.2024 середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період у розрізі відповідних місяців становила 6, 6 та 7 працівників, а працівників, яким встановлена інвалідність – 0 осіб.
Як слідує з податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податків – фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 2 квартал 2024 року від 25.05.2024 середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період у розрізі відповідних місяців становила 7, 7 та 7 працівників, а працівників, яким встановлена інвалідність – 0 осіб.
Відповідно до податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податків – фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 3 квартал 2024 року від 29.10.2024 середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період у розрізі відповідних місяців становила 7, 7 та 9 працівників, а працівників, яким встановлена інвалідність – 0, 0 та 1 особа у вересні 2024 року.
Як слідує з податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податків – фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 4 квартал 2024 року від 04.02.2025 середньооблікова кількість штатних працівників за звітний період у розрізі відповідних місяців становила 9, 9 та 9 працівників, а працівників, яким встановлена інвалідність – 1 особа.
Позивач наполягає на невиконанні відповідачем нормативу працевлаштування у 2024 році осіб з інвалідністю, оскільки на думку Фонду така особа повинна працювати не менше 6 місяців у відповідному календарному році. Оскільки ОСОБА_2 була працевлаштована лише у вересні 2024 року, норматив відповідачем у 2024 році не виконано. 
Проте з такими твердженнями позивача суд не погоджується, тому що обов`язок у ФОП ОСОБА_1 із працевлаштування однієї особи з інвалідністю у 2024 році виник лише 17.09.2024 внаслідок збільшення штату працівників до 9 осіб. До цього часу у відповідача працювало менше 8 осіб, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач фактично, після збільшення штату працівників, вжив невідкладних заходів для працевлаштування однієї особи з інвалідністю, а саме працівника ОСОБА_2 швачкою з 20.09.2024, яка є особою з інвалідністю третьої групи. Тобто, після виникнення обов`язку працевлаштувати одну особу з інвалідністю відповідач виконав норматив із працевлаштування такої особи у 2024 році.
Хоча і така особа працювала фактично 4 місяці у відповідному календарному році, а не 6, як стверджує позивач, відповідач не порушив вимог законодавства щодо працевлаштування такої особи. У роботодавця відсутній обов`язок заздалегідь передбачати необхідність збільшення штату працівників та наперед працевлаштовувати осіб з інвалідністю, які б працювали в календарному звітному році не менше 6 місяців.
Обов`язок відповідача щодо працевлаштування однієї особи з інвалідністю виник лише з 17.09.2024, коли чисельність працівників перевищила 8 осіб. Відповідач уже 19.09.2024 прийняв на роботу особу з інвалідністю на основне місце роботи.
Тому, на момент виникнення обов`язку відповідач вжив усіх залежних від нього заходів для його виконання. Неможливість дотримання 6-місячного строку у цьому ж календарному році зумовлена об`єктивними обставинами, що не залежать від волі відповідача.
Верховний Суд у постанові від 03.08.2023 у справі № 120/4975/22 зазначив, що відсутність складу адміністративно-господарського правопорушення має місце у випадку, коли роботодавець вжив усіх залежних від нього заходів для виконання нормативу, але його невиконання обумовлене обставинами, що не залежать від нього.
Решта доводів апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
При обґрунтуванні цієї постанови суд апеляційної інстанції також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доказів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо розподілу судових витрат, то такий відповідно до ст. 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись ст. 310, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року у справі № 140/5091/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя | | Л. П. Іщук
судді | | І. М. Обрізко
| | М.А. Пліш