Справа № 953/10235/25
Провадження № 2/643/1836/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2026   м. Харків
Салтівський районний суд міста Харкова в складі:
головуючого судді Тимош О.М.,
за участю секретаря судового засідання Глушка С. В.,
представника позивача Колосова А. В.,
представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2025 року позивач ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» в особі свого представника звернулося до Київського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в якому просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість у сумі 473 074,92 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28.01.2008 між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту №11289139000. Відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику кредит у сумі 87 000,00 доларів США.
В якості забезпечення кредитних зобов`язань укладено договори поруки з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , відповідно до яких вони взяли на себе зобов`язання відповідати по зобов`язанням позичальника.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору та виникненням заборгованості банк звернувся до суду щодо примусового стягнення заборгованості.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02.09.2010, ухваленим у справі №2-2678/10/18, стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 767 150,90 грн.
13.02.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» укладено договір факторингу №2, відповідно до умов якого останньому відступлено право вимоги в тому числі і по кредитному договору №11289139000 та договору поруки.
На сьогоднішній день відповідачами рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виконано, залишок боргу складає 767 150,90 грн. Загальна сума 3% річних та інфляційних втрат, понесених ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» внаслідок прострочення відповідачами сплати заборгованості за договором, становить 473 074,92 грн, з яких: 111 226,37 грн – 3% річних за період з 27.05.2017 по 23.02.2022; 361 848,55 грн – інфляційні втрати за період з 27.05.2017 по 23.02.2022. Строки давності щодо вимог про стягнення сум за ст. 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом №540-ІХ продовжуються на строк дії такого карантину.
22.12.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Стеця М. Л. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив закрити провадження у відношенні ОСОБА_4 , відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на таке. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02.09.2010 по справі №2-2678/10/18 стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за договором №11289139000 від 28.01.2008 в розмірі 767 150,90 грн. Позивач у даній справі обґрунтовує свої вимоги тим, що 13.02.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено договір факторингу №2, в додатку до якого зазначено про відступлення права вимоги за вищевказаним кредитним договором. Проте відомостей про відступлення права вимоги за заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02.09.2010 у справі №2-2678/10/18, доказів заміни сторони за вказаним судовим рішенням матеріали справи не містять. Таким чином, позивач не довів наявність у нього права на звернення до суду з вказаним позовом. Згідно з доданими до позовної заяви договорів адреса подружжя ОСОБА_5 зазначена як: АДРЕСА_1 , а відповідача ОСОБА_3 як: АДРЕСА_2 . Отже, підсудність Київського районного суду м. Харкова була визначена за місцем проживання подружжя ОСОБА_5 , куди в подальшому надсилалася поштова кореспонденція. Проте ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з 15.06.2009 були зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначене спростовує належність повідомлення ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи №2-2678/10/18, відтак ОСОБА_1 не була обізнана про існування справи №2-2678/10/18 та про постановлення заочного рішення. Матеріали справи не містять доказів того, що відносно ОСОБА_1 відкривалося виконавче провадження на підставі вказаного заочного рішення, як і доказів того, що АКІБ «УкрСиббанк» чи його правонаступники повідомляли ОСОБА_1 про згадане заочне рішення, чи про порушення умов кредитного договору з боку ОСОБА_4 . Враховуючи, що ОСОБА_1 не була обізнана про розгляд справи №2-2678/10/18 та про постановлення заочного рішення, а АКІБ «УкрСиббанк» чи його правонаступники не вчинили дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку, ОСОБА_1 не може бути притягнута до відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України.
Крім того, представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 08.01.1988. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що 18.10.2010 відділом РАЦС по м. Харкову ХМУЮ видано свідоцтво про смерть за актовим записом №14526. ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до смерті останнього проживали разом за адресою: АДРЕСА_3 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , та належала померлому на підставі договору купівлі-продажу від 28.01.2008, посвідченого ПН ХМНО Погрібною Т. П. за реєстр. №210, зареєстрованому в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером №20889787. Вказана квартира була придбана померлим за рахунок кредитних коштів на підставі договорів про надання споживчого кредиту №11289139000 та №11289155000 від 28.01.2008, та передана ним в іпотеку ПАТ «УкрСиббанк» за договором іпотеки від 28.01.2008, посвідченим ПН ХНМО Погрібною Т. П. за реєстр.№213. ОСОБА_1 фактично та юридично прийняла спадщину, про що повідомила ПАТ «УкрСиббанк» листом від 09.11.2010, де також вказала про смерть чоловіка. 13.02.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено договір факторингу №2 та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, за якими ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» своє право грошової вимоги до ОСОБА_4 , що свідчить про заміну кредитора у зобов`язанні. 05.05.2015 ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернулося до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори з претензією до спадкоємців померлого ОСОБА_4 , за якою було заведено спадкову справу №547/2015. Згодом ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №11289139000 від 28.01.2008, яка складає 87 674,12 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, що розташована у АДРЕСА_5 шляхом визнання права власності за позивачем; зобов`язати Реєстраційну службу ХМУЮ внести запис про реєстрацію права власності позивача на нерухоме майно, а саме на квартиру; при вирішенні звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, прийняти рішення про виселення всіх мешканців, що проживають та зареєстровані за адресою вказаної квартири. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.12.2016 по справі №643/8964/15-ц в задоволенні позовних вимог ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» відмовлено з посиланням на те, що позивачем пропущений встановлений законодавством строк звернення з вимогами до спадкоємців померлого ОСОБА_4 . Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18.04.2017 вказане рішення залишено без змін, в касаційному порядку воно не оскаржувалося. Далі ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», третя особа Одинадцята Харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування, усунення перешкод у здійсненні права власності. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02.04.2019 по справі №643/3452/18 позовні вимоги задоволено в повному обсязі, визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_4 , ухвалено усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 та припинити записи про заборону відчуження квартири АДРЕСА_4 , внесені на підставі договору іпотеки від 28.01.2008, посвідченим ПН ХМНО Погрібною Т. П. за реєстр.№213, а саме: в Державному реєстрі іпотек за №6472637 та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №6472536. Апеляційний суд Харківської області 26.12.2019 відмовив у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та залишив рішення суду першої інстанції у справі №643/3452/18 без змін, посилаючись на те, що кредитор ПАТ «УкрСиббанк» достовірно дізнався про відкриття спадщини 09.10.2010, проте в порушення вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України, протягом шести місяців з цього дня не пред`явив свої вимоги до ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину, оскільки на час смерті проживала разом зі спадкодавцем. Таким чином, судами в межах справ №643/8964/15 та №643/3452/18 було встановлено факт пропуску строку пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців та припинення зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №11289139000 від 28.01.2008. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. За таких обставин відсутні правові підстави для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11289139000 від 28.01.2008.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03.10.2025 справу направлено за підсудністю до Салтівського районного суду міста Харкова.
Справа надійшла до Салтівського районного суду міста Харкова 03.11.2025.
Ухвалою судді від 06.11.2025 позовну заяву залишено без руху.
12.11.2025 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою судді від 13.11.2025 позовну заяву повторно залишено без руху.
24.11.2025 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою судді від 26.11.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 18.03.2026 закрито провадження у справі в частині позовних вимог ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_4 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Ухвала не була оскаржена сторонами на набула законної сили.
Ухвалою суду від 13.05.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
11.05.2026 до суду надійшли додаткові пояснення, підписані ОСОБА_6 , які суд до уваги не бере, оскільки вони підписані неуповноваженою особою (суду не надано підтвердження повноважень даної особи на подання будь-яких заяв від імені позивача).
Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, в обґрунтування яких надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Також представник позивача пояснив, що рішення пред`являлося до виконання, до ОСОБА_5 в тому числі, але не виконане, є заборгованість. Чи перебуває рішення на виконання на зараз представник не знає. 
Представник відповідача ОСОБА_1 – Стець М. Л. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити, пояснив, що виконавче провадження щодо ОСОБА_1 не відкривалося, до позовної заяви не додано доказів на підтвердження протилежного. Велика Палата Верховного Суду виснувала, що якщо строк пред`явлення виконавчого листа до виконання пройшов, то пройшов і строк пред`явлення про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України. ОСОБА_4 помер в 2010 році, після чого позивач ініціював два процеси з приводу заборгованості за кредитним договором, у задоволенні позовних вимог було відмовлено судами. Тому фінансова компанія втратила право вимоги за основним зобов`язанням, а з припиненням основного зобов`язання, припинилися і похідні, зокрема іпотека. 
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у передбачений ЦПК України спосіб, як особа, яка не має зареєстрованого місця проживання на території України, шляхом розміщення оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України.
Суд, заслухавши доводи представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, встановив такі обставини.
28.01.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту №11289139000, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті (долари США) в сумі 87 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 439 350,00 грн за курсом НБУ на день укладання договору, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі (п. 1.1 договору) (а.с.7-10).
П. 1.2.2 кредитного договору визначає, що позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно з Додатком №1 до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше 28.01.2026, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно з умовами відповідної угоди сторін.
Згідно з п. 2.1 кредитного договору виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується наступним чином, а саме: з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника банком приймається: застава нерухомості (будівлі/споруди/приміщення), а саме квартири, що складається з трьох кімнат, загальною площею 96,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та є власністю ОСОБА_4 ; порука ОСОБА_1 ; порука ОСОБА_3 
28.01.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 (надалі - поручитель) було укладено договір поруки №П11289139000/01, відповідно до п. 1.1 якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_4 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №11289139000 від 28.01.2008, укладеного між кредитором і боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (зворот а.с.10-а.с.11).
28.01.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 (поручитель) було укладено договір поруки №П11289139000/02, відповідно до п. 1.1 якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_4 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №11289139000 від 28.01.2008, укладеного між кредитором і боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (зворот а.с.11-а.с.12).
Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02.09.2010, ухваленим у цивільній справі №2-2678/10/18, позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором кредиту № 11289139000 від 28.01.2008 в загальній сумі 767 150,90 грн, 1700,00 грн судового збору по 566,66 грн з кожного, та 120,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи по 40,00 грн з кожного (а.с.75-76).
13.02.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було укладено договір факторингу №2, за яким клієнт зобов`язується передати у власність фактору, а фактор – прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором (п. 1.1 договору факторингу) (а.с.15-19).
Згідно з п. 1.4 договору факторингу одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення.
Пунктом 2.2 договору факторингу передбачено, що фактор здійснює перерахування суми фінансування одним платежем у безготівковій формі у дату відступлення на рахунок клієнта, зазначений у цьому договорі.
За умовами п. 3.1 договору факторингу права вимоги переходять від клієнта до фактора у дату відступлення, після чого фактор одержує право вимагати від боржників і гарантів виконання усіх зобов`язань за первинними договорами і договорами забезпечення.
Відповідно до платіжного доручення №54 від 13.02.2012 ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» сплатило АТ «УкрСиббанк» кошти в сумі 221 600 000,00 грн в якості сплати суми фінансування згідно з договором факторингу №2 від 13.02.2012 (а.с.22).
Відповідно до реєстру боржників до договору факторингу №2 від 13.02.2012 ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 за договором №11289139000 від 28.01.2008 (п. 721) (зворот а.с.19-а.с.21).
АТ «УкрСиббанк» 29.02.2012 листами за вих.№12-22/7003, №12-22/7002 направило повідомлення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про відступлення прав вимоги заборгованості ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» за кредитним договором №11289139000 від 28.01.2008, укладеним між ОСОБА_4 та банком (а.с.23,24, зворот а.с.24).
Згідно з інформацією щодо платежів боржника ОСОБА_4 за договором №11289139000 від 28.01.2008 до відступлення права вимоги станом на 12.02.2012 боржником було сплачено кошти в сумі 21 496,00 доларів США, з них 16 790,24 доларів США в рахунок погашення заборгованості за відсотками, 4705,76 доларів США в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, що разом в гривні складає 134 428,34 грн (зворот а.с.25-а.с.26). Заборгованість ОСОБА_4 за договором №11289139000 від 28.01.2008 становить 118 952,73 доларів США, з яких: 82 294,24 доларів США – заборгованість за тілом кредиту; 36 658,49 доларів США – заборгованість за відсотками.
Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості після відступлення прав вимоги боржника ОСОБА_4 за договором №11289139000 від 28.01.2008 станом на 16.07.2025 заборгованість відповідача становить 118 952,73 доларів США (4 974 983,82 грн), яка складається з: 82 294,24 доларів США (3 441 808,46 грн) – заборгованість за тілом кредиту; 36 658,49 доларів США (1 533 175,36 грн) – заборгованість за відсотками (зворот а.с.26).
Згідно з довідкою директора ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» Вишневської О. І. за вих.№15/09/2025/735503/1 від 15.09.2025 на момент виготовлення довідки ОСОБА_4 та фінансовим поручителем ОСОБА_3 було проігноровано виконання рішення щодо погашення заборгованості, наявний залишок заборгованості станом на 15.09.2025 становить 767 150,90 грн та судовий збір в розмірі 1700,00 грн (а.с.25).
Позивачем надано розрахунок 3% річних та інфляційних втрат станом на 27.05.2025, відповідно до якого основна сума заборгованості за період з 27.04.2017 по 23.02.2022 складає 767 150,90 грн, за вказаний період нараховано: інфляційні втрати в сумі 361 848,55 грн, 3% річних в сумі 111 226,37 грн (а.с.6).
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 18.10.2010 відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, відповідач ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.120).
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02.04.2019 у цивільній справі №643/3452/18 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_4 , ухвалено усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 та припинити записи про заборону відчуження квартири АДРЕСА_4 , внесені на підставі договору іпотеки від 28.01.2008, посвідченим ПН ХМНО Погрібною Т. П. за реєстр.№213, а саме: в Державному реєстрі іпотек за №6472637 та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №6472536 (а.с.102-104).
Постановою Харківського апеляційного суду від 26.12.2019 у цивільній справі №643/3452/18 апеляційну скаргу ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» залишено без задоволення, рішення Московського районного суду м. Харкова від 02.04.2019 залишено без змін(а.с.105-108). У постанові суд встановив, що зобов`язання ОСОБА_1 за договором кредиту та договором іпотеки від 28.01.2008 перед кредитором припинилися. 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, обставина припинення зобов`язань ОСОБА_1 за договором кредиту №11289139000 від 28.01.2008 в зв`язку із пропуском строків пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника встановлена апеляційним судом у постанові, яка набрала законної сили, у справі, учасниками якої був і позивач, і відповідач ОСОБА_1 , а тому не підлягають доведенню при розгляді цієї справи.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2026 у справі №7545/511/23.
«У статті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.
Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
ЄСПЛ у своїй практиці широко тлумачить наведений принцип, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).
Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд.
Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін.
Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.
У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші].
Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
ЄСПЛ у своїй практиці наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих завдань, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).
Як зазначалося вище, виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.
Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначені у статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».
До 05 жовтня 2016 року положення щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначались у статтях 22-24 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».
Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена статтею 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі його пропуску з причин, визнаних судом поважними.
Метою застосування статті 433 ЦПК України є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача.
Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
При цьому Велика Палата Верховного Суду враховує, що за загальним правилом невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, може суперечити принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.
Разом з тим у спірній ситуації керується таким.
Згідно із частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Хоча конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
З огляду на викладене, будучи позивачем у справі та стягувачем за виконавчим документом, особа не може бути необізнаною з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Реалізація своїх процесуальних прав у цьому випадку залежить виключно від волі самого кредитора (позивача, стягувача).
За таких обставин можливі аргументи на користь стягувача про те, що невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності, у цьому випадку не можуть вважатись доречними, оскільки саме надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, буде суперечити принципу правової визначеності».
У цій справі борг за кредитним договором з відповідачів був стягнутий за рішенням суду, а тому для вирішення питання щодо правомірності стягнення 3% річних та інфляційних витрат на заборгованість ключовим є підтвердження того, що позивач (стягувач) не втратив право на примусове виконання судового рішення.
Представник позивача у судовому засіданні повідомив, що рішення не виконано, на питання чи перебуває на примусовому виконанні рішення Київського районного суду м. Харкова від 02.09.2010 по справі №2-2678/10/18, відповів, що йому ця інформація невідома.
Таким чином, позивач не підтвердив достатніми доказами факт перебування на примусовому виконанні виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, яким з відповідачів стягнуто борг, поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, тому суд вважає, що позивач втратив право на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу. Тобто у такому випадку основна вимога позивача про примусове стягнення боргу, підтверджена судовим рішенням, не може бути виконана в примусовому порядку, а тому до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не підлягають застосуванню правила частини другої статті 625 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.
Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України та оскільки у позові відмовлено, судовий збір покладається на позивача. 
Керуючись ст.2,5,12,13,76-82,89,141,259,263-265,273,354,355 ЦПК України, -
УХВАЛИВ :
Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат .
Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати за клопотанням представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Стеця Максима Леонідовича на 21 липня 2026 року 16 годину 40 хвилин. Надати представнику відповідача Стецю Максиму Леонідовичу п`ять днів з дня ухвалення рішення для подання доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», місцезнаходження: 01103, м. Київ, вул. Менделєєва, буд. 12, офіс 94/1, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 37825968.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Суддя О. М. Тимош