10.08.2026 Провадження по справі № 2/940/604/26 
Справа № 940/783/26

РІШЕННЯ
Іменем України

10 серпня 2026 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Самсоненка Р.В. 
за участю секретаря судових засідань Авілової Т.А.
представника позивачів Завальнюка В.В. 
відповідачки ОСОБА_2 
представника відповідачки ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, про стягнення частково безпідставно набутого майна (грошових коштів),

встановив:

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом в якому просять стягнути із ОСОБА_2 на їх користь по 28332 грн 65 коп., що становить 1/4 частину від фактично отриманих відповідачкою коштів у сумі 113330,60 грн. 
Позовна заява, з врахуванням зміни предмету позову, обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання загинув військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є дітьми загиблого військовослужбовця від першого шлюбу. Відповідачка ОСОБА_2 була дружиною військовослужбовця ОСОБА_6 на момент його загибелі. 
Після смерті ОСОБА_6 військовою частиною НОМЕР_1 було підготовлено наказ № 4937 від 08.12.2025 «Про виплату невиплаченого грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_6 члена сім`ї військовослужбовця», яким визначила право на отримання невиплаченого грошового забезпечення чотирьох осіб: дружини, матері та двох дітей загиблого військовослужбовця; кожному фактично визначалась частка у розмірі .
21.12.2025 військовою частиною НОМЕР_1 було підготовлено наказ №5071 від 21.12.2025 року яким було змінено порядок виплати, а саме відповідачці визначено вже 1/2 усієї суми; іншу половину депоновано до звернення матері. При цьому будь-яких підстав, з яких діти загиблого були фактично виключені з числа осіб, які мають право на відповідні виплати, військовою частиною не зазначено.
Крім цього військова частина повідомила, що: відповідачці фактично виплачено 113330,60 грн; на депозитному рахунку військової частини знаходиться 113330,55 грн, що належать матері загиблого військовослужбовця.
Таким чином, відповідачкою ОСОБА_2 було одноособово отримано грошові кошти без врахування спадкових прав дітей та матері загиблого військовослужбовця. З метою досудового врегулювання спору позивачами було направлено відповідачці вимогу від 14.04.2026 про добровільну сплату позивачам їхньої частини грошових коштів, яка залишилась без задоволення.
Враховуючи вищевикладене, позивачі вважають, що вони мають право на отримання належної їм частки коштів, які були виплачені відповідачці після смерті їхнього батька, тому звернулись до суду з даним позовом.
Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 14.05.2026 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.
20.05.2026 до суду від представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Неживка І.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що позовна заява не підлягає до задоволення, так як є безпідставною та необґрунтованою. Відповідачка являлась дружиною покійного ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 від 19.08.14. На момент смерті ОСОБА_6 був зареєстрований з Відповідачкою по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №18 від 20.05.26 виданою Виконавчим комітету Тетіївської міської ради, та витягом з реєстру територіальної громади №2026/008197243 від 20.05.26.
Відповідно до вимог ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. 
Згідно із ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
З вказаних норм закону вбачається, що суми заробітної плати передаються членам сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Таким чином, зазначив, що відповідачка як дружина покійного ОСОБА_6 , являлась членом його сім`ї, тому мала право на вказані виплати. Претензії Позивачів на дані виплати суперечать нормам матеріального права, так як таке право в них виникало б за умови відсутності членів сім`ї.
Окремо питання виплати грошового забезпечення регулюються Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07 червня 2018 року (надалі Порядок).
Так, згідно п. 1 розділу XXX Порядку (в редакції станом на 28.07.2025 року, день загибелі військовослужбовця) у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей. У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.
Даний порядок не суперечить нормам ст. 1227 ЦК України, та надає Відповідачці як дружині загиблого військовослужбовця одноособове право на отримання коштів. Право на отримання належного, але не отриманого грошового забезпечення у Позивачів виникало б в разі відсутності дружини.
Так, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Враховуючи норми ст. 1227 ЦК України, п.1 розділу XXX Порядку, зазначив, що Відповідачка як дружина покійного мала повне право на отримання коштів про які йдеться позовній заяві, при цьому Позивачі не мали права на їх отримання.
Разом з тим, просить стягнути з позивачів на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. ( а. с. 38-41).
09.06.2026 на виконання ухвали суду від 14.05.2026 від військової частини НОМЕР_1 надійшли витребувані документи, а саме витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про виплату грошового забезпечення та інших виплат членам сім`ї загиблого військовослужбовця» №4937 від 08.12.2025; витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) про виплату грошового забезпечення та інших виплат членам сім`ї загиблого військовослужбовця» №5071 від 21.12.2025; інформаційну довідку про виплачені та депоновані кошти загиблого військовослужбовця, сержанта ОСОБА_6 №4784/48/4114 від 08.06.2026 року ( 66-72).
Ухвалою суду від 11.06.2026 задоволено клопотання представника позивачів про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України та відмовлено у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_7 та у задоволенні клопотання про витребування доказів ( а. с. 85-87).
25.06.2026 до суду від представника третьої особи військової частини НОМЕР_1 Лозіна В.Л. надійшли пояснення, в яких він зазначив, що оскільки предметом спору у даній справі є виключно цивільно-правові відносини між позивачами та відповідачкою щодо належності грошових коштів та можливості їх стягнення, а не правомірність рішень чи дій військової частини НОМЕР_1 , військова частина НОМЕР_1 вважає, що оцінка правомірності набуття відповідачкою грошових коштів, а також наявності чи відсутності у позивачів права вимоги до відповідачки належить виключно до компетенції суду та не може бути предметом правової оцінки третьої особи ( а. с. 100-101).
Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 20.07.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвокат Завальнюк В.В. підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі.
Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Неживок І.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнали з мотивів викладених у відзиві та просили стягнути витрати на професійну правничу допомогу.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України у судове засідання не прибув, до суду надав пояснення щодо позову, в яких просив розгляд справи проводити за його відсутності.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.
Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 під час виконання бойового завдання загинув військовослужбовець ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 06.08.2025 ( а. с. 5).
Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є сином та дочкою від першого шлюбу загиблого ОСОБА_6 , що підтверджується копіями їхніх свідоцтв про народження серії НОМЕР_4 від 28.08.2002 року та серії НОМЕР_5 від 21.03.2000 року ( а. с. 6-7).
Відповідачка ОСОБА_2 є дружиною покійного ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 від 19.08.14 ( а. с. 42).
На момент смерті ОСОБА_6 був зареєстрований з відповідачкою ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади №2026/008197243 від 20.05.26 та довідкою № 18 від 20.05.26 виданою Виконавчим комітом Тетіївської міської ради ( а. с. 43-44). 
Згідно із витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про виплату грошового забезпечення та інших виплат членам сім`ї загиблого військовослужбовця» №4937 від 08.12.2025, встановлено, що зарахування грошових коштів належних сержанту ОСОБА_6 здійснено на карткові рахунки членів його сім`ї відповідно до розподілу часток:
- в розмірі частки - дружині військовослужбовця ОСОБА_2 ; 
- в розмірі частки - до моменту подання заяви матері військовослужбовця, зараховано на депонований рахунок військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_6 , який відкритий у Державній казначейській службі України ( а. с. 70-72).
Згідно із витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про внесення змін до наказів командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) про виплату грошового забезпечення та інших виплат членам сім`ї загиблого військовослужбовця» № 5071 від 21.12.2025, встановлено, що в наказ №4937 від 08.12.2025 в частині розподілу часток було внесено зміни, а саме підпункти 7.1 та 7.2 пункту 7 викладено в наступній редакції: 
- в розмірі 1/2 частки - дружині військовослужбовця ОСОБА_2 ; 
- в розмірі 1/2 частки - до моменту подання заяви матері військовослужбовця, зараховано на депонований рахунок військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_6 , який відкритий у Державній казначейській службі України ( а. с. 68-69). 
Із інформаційної довідки про виплачені та депоновані кошти загиблого військовослужбовця, сержанта ОСОБА_6 №4784/48/4114 від 08.06.2026 року наданої військовою частиною НОМЕР_1 встановлено, що ОСОБА_2 , відповідно до поданої нею заяви та чинного законодавства виплачена відповідна частка грошового забезпечення та інших виплат загиблого військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_6 в розмірі 113330,60 грн. 
Водночас на депонованому рахунку військової частини знаходиться 113330,55 грн, що належать матері загиблого військовослужбовця ( а. с. 67).
Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з наступних норм чинного законодавства.
Позивачі, як на підставу задоволення позовних вимог у частині стягнення грошових коштів, покликаються на накази №4937 від 08.12.2025 та №5071 від 21.12.2025, з яких встановлено, що в грудні 2025 року відповідачці нараховано та виплачено грошове забезпечення померлого військовослужбовця у сумі 113 330, 60 грн, яке на думку позивачів належить не лише відповідачці, а й позивачам, як дітям та членам сім`ї загиблого військовослужбовця.
Однак, суд не погоджується з даним твердженням з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1227 Цивільного кодексу України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Згідно із частиною 1 статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Частина 2 цієї ж статті визначає, що входить до складу грошового забезпечення. До складу грошового забезпечення входять:
посадовий оклад, оклад за військовим званням;
щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Як вбачається із наказу № 4937 від 08.12.2025, померлому військовослужбовцю нараховано: додаткову винагороду за безпосередню участь у бойових діях матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, компенсацію за невикористані відпустки та допомога на оздоровлення.
Згідно із частиною 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Розділ XXX Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказ Міністерства оборони України 07.06.2018 №260 (далі - Порядок №260), у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на дату смерті ОСОБА_6 , регулює виплату грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими.
Згідно із пункту 1 розділу XXX Порядку №260, у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей. У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.
Пунктом 2 розділу XXX Порядку №260 визначено, що грошове забезпечення, у тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.
Також у вказаному пункті зазначено, що компенсація за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців, у разі їх загибелі (смерті), виплачується відповідно до Порядку виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців та поліцейських у разі їх загибелі (смерті), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2024 № 37 (далі - Порядок №37).
Пунктом 2 Порядку №37 визначено, що у разі загибелі (смерті) військовослужбовців грошова компенсація за всі невикористані ними за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи A I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки», виплачується членам сімей загиблих (померлих) військовослужбовців, зазначеним в абзаці четвертому пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а у разі їх відсутності - входить до складу спадщини.
Згідно із абзацом четвертим пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30.09.2024 у справі №560/16370/23, пункт 51, пунктом 1 розділу ХХХ Порядку № 260 встановлено чіткий перелік осіб, яким виплачується грошове забезпечення військовослужбовця, а саме його дружині (чоловіку). У разі якщо її (його) немає, то вказано перелік осіб, які мають право на таку виплату, та черговість. Словосполучення «а також» стосується інших членів сім`ї та осіб, які перебувають на його утриманні, тобто у разі відсутності дружини (чоловіка) військовослужбовця, а не разом з нею (ним).
Посилання позивача на необхідність застосування при вирішенні вказаного спору правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від: 13 березня 2019 року у справі №484/3648/16-а;29 квітня 2021 року у справі №826/17923/18;15 червня 2022 року у справі №640/5942/21;18 жовтня 2023 року у справі №640/2868/22, є нерелевантним, оскільки у даній справі, та у вищезазначених справах на які посилається позивач, встановлені різні фактичні обставини.
Враховуючи викладене вище, суд вважає що нараховане та виплачене грошове забезпечення загиблого військовослужбовця ОСОБА_6 його дружині ОСОБА_2 відповідає вимогам чинного законодавства. 
Крім того, суд не погоджується з твердженням позивачів, що вони є членами сім`ї загиблого військовослужбовця, оскільки відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
За приписами абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Згідно з ч. 1 ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
З наведеного випливає, що досягнувши повноліття, особа втрачає статус дитини, а отже вона перестає бути належною до сім`ї своїх батьків.
Як встановлено із матеріалів справи, позивачі є повнолітніми, проживали окремо від батька, не перебували на його утриманні та не були пов`язані спільним побутом, а відтак не є членами сім`ї ОСОБА_6 .
Позивачі, звернувшись з вказаними позовом, просять суд стягнути з відповідачки на їх користь безпідставно набуті нею грошові кошти (грошове забезпечення), при цьому, в обґрунтування своїх вимог посилаються на правову норму ст. 1212 ЦК України.
Проте Суд не може погодитися із такими доводами Позивачів з огляду на наступне.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначено Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260 (надалі також «Порядок № 260»).
Відповідно до пункту 3 Порядку №260 підставами для розрахунку та виплати основних і додаткових видів грошового забезпечення є, зокрема:
накази про встановлення та виплату основних і додаткових видів грошового забезпечення.
Натомість, Суд зазначає, що приписами ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішення щодо виплати грошового забезпечення Відповідачці прийнято командиром військової частини НОМЕР_1 у вигляді відповідних наказів (№4937 від 08.12.2025 та №5071 від 21.12.2025).
Отже, у випадку незгоди із прийнятим командиром військової частини рішення щодо виплати грошового забезпечення відповідачу позивачі мали право захистити своє порушене право шляхом звернення до адміністративного суду із позовом про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини щодо виплати грошового забезпечення.
Натомість, як було зазначено вище, позивачами було обрано спосіб захисту порушеного права у виді стягнення безпідставно набутих коштів в порядку ст. 1212 ЦК України, що, на думку Суду, не відповідає змісту порушеного права.
Так, вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї норми безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
За змістом наведеної норми кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Однак, як зазначено судом вище, виплата грошового забезпечення загиблого військовослужбовця відповідачці відбулася на підставі адміністративного акту, а саме наказу командира військової частини, який на час розгляду справи судом не скасований, а отже у даному випадку була правова підстава для набуття Відповідачкою права на грошове забезпечення.
Підстави для висновку про те, що грошові кошти отримані відповідачкою без достатньої правової підстави (безпідставно набуті) відсутні.
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення позову відсутні, через що суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.
За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.
Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Представником відповідачки у встановленому законом порядку в відзиві на позов заявлено клопотання про стягнення з позивачів на користь відповідачки витрат на правничу допомогу в сумі 10000,00 грн, зокрема з кожного по 5000,00 грн, та документи на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, а саме: договір про надання правової допомоги від 19.05.2026 року та додаток до договору про надання правової допомоги від 19.05.2026 року.
Верховний Суд в постанові від 24 січня 2022 року зазначив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Враховуючи той факт, що позивачі не скористались своїм правом та не подали заперечення проти заявлених вимог, також категорію і складність даної справи, зміст заявлених позовних вимог, обсяг робіт, виконаних адвокатом; з огляду на те, що відповідачка понесла судові витрати на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги, що підтверджено належними доказами; суд вважає, що вимога представника відповідачки про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню і стягує з позивачів на користь відповідачки 10000,00 грн, понесених нею витрат на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги.
Суд вважає, що такий розмір витрат на правничу допомогу є реальним, обґрунтованим та співмірним з обсягом виконаних адвокатом робіт, що підтверджується матеріалами справи. На переконання суду, понесені витрати не є завищеними або такими, що явно не співмірні із наданими адвокатом послугами, клопотання про зменшення заявлених до стягнення витрат сторона позивачів не заявляла.
На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 15, 16, 30, 1212 ЦК України, керуючись ст.ст. 89, 141, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору військова частина НОМЕР_1 Міністерства оборони України, про стягнення частково безпідставно набутого майна (грошових коштів) - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ,витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ,витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя        Р.В. Самсоненко