Справа № 643/10870/26
Провадження № 2/643/6932/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

07.09.2026          м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого - судді Замікули Б.С.,
за участю секретаря судового засідання – Юшиної К.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просить розірвати шлюб, зареєстрований 21.10.2023 Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1602. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання малолітнього сина –
 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів щомісячного заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Також просила після розірвання шлюбу вирішити питання щодо визначення їй дошлюбного прізвища.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що з 21.10.2023 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне життя подружжя не склалося: сторони мають різні погляди на життя та не змогли дійти згоди з багатьох питань сімейного життя, почуття любові та поваги одне до одного втрачені, шлюбні відносини та спільне господарство не підтримуються. Причиною припинення шлюбних відносин стала байдужість відповідача до утримання сім`ї та небажання зберігати шлюб. Позивач наполягає, що збереження шлюбу суперечить її інтересам, примирення сторін неможливе, у зв`язку з чим просила строк для примирення не надавати. Спору щодо поділу майна між сторонами немає.
Позивач також зазначила, що після припинення спільного проживання малолітній син залишився проживати разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на її утриманні та вихованні, тоді як відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Заходи досудового врегулювання спору щодо матеріального утримання дитини належних результатів не дали.
Ухвалою судді Салтівського районного суду міста Харкова від 17.06.2026 відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. З огляду на те, що згідно відповідей Головного управління ДМС України в Харківській області, Департаменту реєстрації Харківської міської ради та Єдиного державного демографічного реєстру зареєстрованого місця проживання відповідача встановити не вдалося, суд відповідно до ч. 10 ст. 187 ЦПК України постановив здійснювати виклик відповідача також через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Судове засідання, призначене на 27.07.2026, було відкладено на 07.09.2026 у зв`язку з клопотанням представника відповідача – адвоката Коваль Я.Ю., яка була допущена до участі у справі на підставі ордера серії ВА № 1157469 від 26.07.2026, виданого на підставі договору про надання правничої допомоги № 24072026 від 24.07.2026.
Позивач у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву від 07.09.2026 (вх. № 58759/26), в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів підтримала у повному обсязі. Водночас позивач відмовилась від вимоги про присвоєння їй після розірвання шлюбу дошлюбного прізвища « ОСОБА_5 », зазначивши, що бажає залишити прізвище, набуте у шлюбі.
Водночас суд зауважує, що відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, і реалізація такого права не потребує окремого судового рішення. Відтак, питання прізвища після розірвання шлюбу в будь-якому разі не підлягає судовому захисту.
Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились. 06.09.2026 представник відповідача – адвокат Коваль Я.Ю. подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, в якому просила відкласти розгляд справи, зобов`язати позивача направити відповідачу копію позовної заяви з доданими до неї документами, встановити відповідачу строк для подання відзиву, який обчислювати з дня належного отримання ним копії позовної заяви, та не вважати неподання відзиву проявом недобросовісної процесуальної поведінки. Клопотання обґрунтоване тим, що відповідач та його представник не отримали копію позовної заяви та доданих до неї документів, а тому позбавлені можливості підготувати обґрунтований відзив; відповідач проживає у м. Києві, а його представник перебуває за межами України; у підсистемі «Електронний суд» позовна заява та додатки представнику недоступні. Одночасно заявник просив розглянути клопотання без участі відповідача та його представника.
Розглянувши це клопотання, суд не вбачає підстав для його задоволення.
Про судовий розгляд відповідач достеменно знав щонайменше з 24.07.2026, коли уклав договір про надання правничої допомоги; з 27.07.2026 його інтереси у справі представляє адвокат, який долучений як учасник справи до матеріалів електронної справи. Крім того, судову повістку на 07.09.2026 надіслано за адресою місця проживання відповідача, яку вказав його представник, адвокат Коваль Я.Ю., у заяві про відкладення розгляду справи від 26.06.2026.
Судове засідання 27.07.2026 вже було відкладено – і саме з тих підстав, які знову наведені у клопотанні від 06.09.2026. Отже, відповідач мав понад шість тижнів, щоб усунути обставини, на які посилається. Проте за весь цей час ані він, ані його представник не звернулися до суду з жодною заявою: ні про ознайомлення з матеріалами справи, ні про участь у засіданні в режимі відеоконференції. Єдиною процесуальною дією відповідача за ці шість тижнів стало клопотання про чергове відкладення, подане напередодні засідання з проханням розглянути його без участі заявника.
Суд наголошує, що така поведінка відповідача не обмежується його власними процесуальними інтересами, оскільки спір стосується права дитини на утримання. Ухилення від участі у справі позбавляє суд можливості з`ясувати дійсний розмір доходів відповідача та затягує вирішення питання, від якого залежить забезпечення життєвих потреб дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини та ст. 180, 182 СК України обов`язок утримувати дитину є безумовним і не залежить від наявності спору між батьками.
За таких обставин суд не може визнати, що відповідач вживав залежних від нього заходів для захисту своїх прав. Посилання на неотримання копії позовної заяви за відсутності жодної спроби її отримати не є поважною причиною неявки до суду.
Суд зважає й на предмет спору. Аліменти – це кошти на щоденне утримання дитини, якій два роки. Кожне відкладення відсуває в часі не абстрактне право позивача, а задоволення потреб дитини, які чекати не можуть. Відкласти розгляд справи за таких обставин означало б перекласти наслідки процесуальної пасивності відповідача на дитину, тоді як саме її інтереси мають переважне значення.
Отже, суд дійшов висновку про розгляд справи по суті за відсутності відповідача та його представника за наявними у справі матеріалами.
Розглядаючи справу за відсутності відповідача, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Усі наведені умови у цій справі наявні. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Причини неявки відповідача та його представника суд визнає неповажними з мотивів, викладених вище: представник відповідача не була позбавлена можливості взяти участь у судовому засіданні особисто або в режимі відеоконференції, проте відповідного клопотання не подала, як не вчинила й жодних інших дій для участі у розгляді справи. Відзив на позовну заяву відповідачем не подано. Позивач, яка просила розглядати справу за її відсутності та задовольнити позов, проти вирішення справи за наявними у справі матеріалами не заперечувала; заперечень проти заочного розгляду справи від неї не надходило.
За таких обставин суд постановив проводити заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Як визначено ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. За правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11, наведене положення слід розуміти так, що у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, коли його проголошення не відбувається, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення, навіть якщо фактичне вирішення справи відбулось у судовому засіданні, яким завершено її розгляд; при цьому незбіг дати судового засідання та дати ухвалення (складення повного) судового рішення не є порушенням прав учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.
Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, зареєстрованому 21.10.2023 Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1602, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .
Від шлюбу сторони мають малолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), актовий запис № 825 від 20.06.2024, у якому батьками дитини зазначені ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .
Відповідач ОСОБА_6 є громадянином Турецької Республіки, має посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_3 , дійсну до 30.06.2035, та зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (з 16.01.2024), що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади від 19.06.2026 № 2026/010203424.
Малолітній ОСОБА_4 з 19.06.2024 зареєстрований за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади від 04.02.2026 № 2026/001852950.
Доказів на спростування обставин щодо проживання малолітньої дитини разом із матір`ю та перебування дитини на її утриманні відповідачем не надано. Так само не надано суду відомостей про наявність у відповідача інших дітей або інших осіб, які перебувають на його утриманні, про стан його здоров`я та матеріальне становище, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити ці обставини інакше, ніж за наявними у справі матеріалами.
Оскільки відповідач є іноземцем, спірні правовідносини містять іноземний елемент, а тому суд вирішує питання юрисдикції та права, що підлягає застосуванню.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання. Відповідач має зареєстроване місце проживання в Україні на підставі посвідки на постійне проживання, а спір щодо стягнення аліментів, крім того, пов`язаний з місцем проживання дитини та позивача в Україні.
Відповідно до ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, у зв`язку з чим справа підсудна Салтівському районному суду міста Харкова, оскільки місце проживання позивача зареєстроване на території Салтівського району м. Харкова.
Згідно зі ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до ст. 60 цього Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності – правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Сторони спільного особистого закону не мають, при цьому останнім спільним місцем їхнього проживання була Україна, де обидва з подружжя мають зареєстроване місце проживання й наразі. Отже, до правовідносин щодо розірвання шлюбу застосовується право України.
Відповідно до ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Малолітній ОСОБА_4 народився в Україні (м. Київ), з народження проживає в Україні, його народження зареєстровано органом державної реєстрації актів цивільного стану України, а тому до правовідносин щодо його утримання застосовується право України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам у частині вимог про розірвання шлюбу, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Аналогічно ч. 1 ст. 24 СК України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
За ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ч. 3 ст. 56 СК України кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч. 4 ст. 56 СК України).
За приписами ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу та не бажає його збереження, вважає примирення неможливим. Наведені обставини відповідачем не спростовані, доказів на підтвердження можливості збереження сім`ї суду не надано.
Вирішуючи питання про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач заперечень проти цієї вимоги не заявив, відмова у задоволенні позову означала б примушування подружжя до збереження шлюбу, що є неприпустимим. Наявність у сторін малолітньої дитини сама по собі не є перешкодою для розірвання шлюбу, оскільки збереження шлюбу, який фактично припинив своє існування, не відповідає інтересам ані подружжя, ані дитини.
Заходи щодо примирення подружжя (ст. 111 СК України) суд не вживає, оскільки позивач наполягала на неможливості примирення та просила строк для примирення не надавати, а відповідач своєї позиції щодо збереження шлюбу суду не висловив.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу.
Вирішуючи спір у частині вимог про стягнення аліментів, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі ст. 27 Конвенції ООН про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведене означає, що обов`язок утримувати дитину не залежить від факту перебування батьків у шлюбі або його припинення.
Як визначено ч. 1 ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Приписами ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України).
Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину – однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.
Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК України).
Оскільки судом встановлено, що малолітній ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, а відповідач, який є батьком дитини, обов`язку з її утримання належним чином не виконує, доказів протилежного не надав, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення аліментів.
Визначаючи розмір аліментів, суд враховує вік дитини, необхідність забезпечення її гармонійного розвитку, відсутність у матеріалах справи відомостей про наявність у відповідача інших осіб на утриманні або обставин, які б обмежували його можливість утримувати дитину, а також те, що заявлений позивачем розмір – 1/4 частина всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку – відповідає приписам ч. 5 ст. 183 та ч. 2 ст. 182 СК України і є необхідним та достатнім.
Позовну заяву подано до суду 26.05.2026, у зв`язку з чим аліменти підлягають стягненню з цієї дати до досягнення дитиною повноліття.
Згідно з ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів – у межах суми платежу за один місяць.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
Позивач при зверненні до суду з вимогою про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку з чим судовий збір за цю вимогу в розмірі 1331,20 грн підлягає стягненню з відповідача на користь держави.
Судовий збір у розмірі 1331,20 грн, сплачений позивачем за вимогу про розірвання шлюбу згідно з платіжною інструкцією від 26.05.2026, розподілу не підлягає, оскільки вимог про його стягнення з відповідача позивачем не заявлено, що з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) не позбавляє позивача права вирішити це питання в порядку ст. 270 ЦПК України.
Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 28, 43, 81, 89, 141, 178, 223, 247, 259, 263-265, 268, 273, 274, 280-284, 289, 354, 355, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину – задовольнити.
Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , зареєстрований 21.10.2023 Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 1602.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.05.2026 та до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1331,20 грн.
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Відповідач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянин Турецької Республіки (РНОКПП НОМЕР_5 , посвідка на постійне проживання № НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ).
Повне судове рішення складено та підписано 10.09.2026.

Суддя         Борис ЗАМІКУЛА