ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 липня 2026 року справа №200/4304/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги представника позивача Чумака Романа Васильовича та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 січня 2026 року (повне судове рішення складено 09 січня 2026 року) у справі № 200/4304/25 (суддя в І інстанції Кониченко О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Чумака Р.В. звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - Управління), в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 104250021909 від 03.04.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.08.1990 по 02.08.1994;
- зобов`язати Управління призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” з 26.03.2025.
В обґрунтування позовної заяви представник позивача зазначив, що позивач 26.03.2025 звернулася до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Заяву позивача за принципом екстериторіальності розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області. За результатами розгляду заяви позивача відповідачем винесено рішення № 104250021909 від 03.04.2025 про відмову у призначенні пенсії, оскільки згідно наданих документів період постійного проживання заявника в зоні посиленого радіоекологічного контролю становить 1 рік 11 місяців 28 днів, в тому числі станом на 01.01.1993 – 4 місяці 3 дні, також за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.08.1990 по 02.08.1994, згідно трудової книжки від 01.08.1990 НОМЕР_1 , оскільки запис про звільнення не завірено підписом уповноваженої особи.
Вказане рішення сторона позивача вважає протиправним, оскільки на, їх думку, надане позивачем відповідачу посвідчення громадянки, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю серія НОМЕР_2 є достатнім доказом, що посвідчує проживання позивача на території зони посиленого радіоекологічного контролю не менше 4 років, водночас, позивач не повинна нести відповідальність за неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 січня 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 104250021909 від 03.04.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 в частині відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 01.08.1990 по 02.08.1994.
Зобов`язано Управління зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.08.1990 по 02.08.1994.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги, в яких посилались на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги представник позивачки зазначає наступне.
1. У період з 01.09.1986 по 30.06.1990 позивач постійно проживала у зоні посиленого радіоекологічного контролю, внаслідок чого має статус «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи», підтверджений відповідним посвідченням. 
2. Під час навчання в Київському інституті з 1986 по 1990 рр. позивач відвідувала заняття за межами зони радіоактивного забруднення, однак поверталися додому і проживала вдома в селі Тетерівське, що підтверджується відповідною довідкою. 
3. Всі надані позивачем документи підтверджують її правову позицію, а саме належність до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання у зоні гарантованого добровільного відселення протягом необхідного строку, а отже дають право на пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ. 
4. Наведені вище висновки узгоджуються з актуальною практикою Верховного Суду, яка була проігнорована при ухваленні оскаржуваного рішення. 
5. Належним та ефективним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 26.03.2025. 
Отже, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09.01.2026 по справі № 200/4304/25 в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 є необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та всупереч обставинам справи й актуальній практиці Верховного Суду, а отже підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у відповідній частині.
Просив скасувати рішення місцевого суду в частині незадоволених позовних вимог, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що Головне управління не порушувало прав позивача на отримання пенсії, а тому суд безпідставно задовольнив позовні вимоги.
Відповідно до статті 55 Закону №796, особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіоекологічного контролю за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки, та додатково на 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років. 
Згідно наданих документів період постійного проживання позивача в зоні посиленого радіоекологічного контролю становить 1 рік 11 місяців 28 днів, в тому числі станом на 01.01.1993 – 4 місяці 3 дні. До періодів проживання в зоні посиленого радіологічного контролю зараховані періоди з 26.04.1986 по 28.08.1986, з 20.03.1993 по 14.11.1994.
До страхового стажу не зараховано період роботи з 01.08.1990 по 02.08.1994 згідно трудової книжки від 01.08.1990 НОМЕР_1 , оскільки запис про звільнення не завірено підписом уповноваженої особи, що є порушенням вимог п. 2.6 Інструкції № 58. 
За результатом розгляду заяви про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку від 26.03.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення № 104250021909 від 03.04.2025 про відмову в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку через відсутність необхідної тривалості проживання станом на 01.01.1993 не менше 4 років.
Просив скасувати рішення місцевого суду в частині задоволених позовних вимог, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач надіслав відзив, в якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а апеляційну скаргу позивача задовольнити в повному обсязі.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , є громадянкою України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_1 .
Відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом ЄДРПОУ 13486010, адреса зареєстрованого місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, організаційно-правова форма – орган державної влади.
Станом на момент звернення за призначенням пенсії позивачу виповнилось 56 років 1 місяць 22 дні.
Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_5 від 01 квітня 1969 року, ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Тетерів Іванківського району Київської області.
Зміна прізвища позивача з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 » підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_6 .
Згідно довідки Виконавчого комітету Тетерівської сільської ради Іванківського району Київської області від 12.07.1995 № 50, ОСОБА_1 проживала в селі Тетерів Іванківського району Київської області в дні аварії на ЧАЕС та по 14.11.1994. Відсутня була тимчасово в роки навчання в Київському інституті народного господарства. Село відноситься до 4 категорії радіоактивного забруднення.
Згідно довідки Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області № 446 від 08.07.2024, ОСОБА_5 з дня народження з 04.02.1969 і по 28.08.1986 проживала в с. Тетерівське, з 20.03.1993 і по 14.11.1994 була зареєстрована в АДРЕСА_2 , яке згідно постанови КМУ №106 від 23.07.1991 відноситься до зони посиленого радіологічного контролю у зв`язку з аварією на ЧАЕС.
Згідно посвідчення Серії НОМЕР_2 від 02.02.1996 (категорія 4), виданого Київоблдержадміністрацією, ОСОБА_1 є громадянкою, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю та має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (у редакції від 19.12.1991, із змінами та доповненнями від 01.07.1992) для осіб, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіологічного контролю за умови, що вони на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років.
Згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 01.08.1990 №№ 1-2, позивач з 01.08.1990 по 02.08.1994 працювала техніком в КСМНУ «Теплицтехмонтаж», підпис посадової особи підприємства, якою внесено запис про звільнення відсутній.
Згідно довідки про трудовий стаж Форми РС-право, період з 01.09.1986 по 30.06.1990 обліковано як навчання у вищих/ середн.НЗ, період з 01.08.1990 по 02.08.1994 не зараховано.
Згідно рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову в призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку від 03.04.2025 №104250021909, дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 26.03.2025, вік заявниці 56 років 1 місяць. Відповідно до статті 55 Закону України від 28.02.1991 року №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіоекологічного контролю за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки, та додатково на 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років. Згідно наданих документів період постійного проживання заявника в зоні посиленого радіоекологічного контролю становить 1 рік 11 місяців 28 днів, в тому числі станом на 01.01.1993 – 4 місяці 3 дні. Результати розгляду документів, доданих до заяви: - за доданими документами до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.08.1990 по 02.08.1994 згідно трудової книжки від 01.08.1990 НОМЕР_1 , оскільки запис про звільнення не завірено підписом уповноваженої особи. За наведених обставин, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення відмовити заявниці в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України від 28.02.1991 року №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки станом на 01 січня 1993 року заявниця прожила (пропрацювала) у зоні посиленого радіоекологічного контролю менше 4 років. Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату 05.02.2032.
Згідно письмових пояснень Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана від 09.01.2026 № 01/13-33, ОСОБА_6 навчалась у Київському інституті народного господарства ім. Д. С. Коротченка (зараз - КНЕУ ім. В. Гетьмана) на денній формі навчання за спеціальністю «Бухгалтерський облік, контроль і аналіз господарської діяльності» з 01 вересня 1986 року по 30 червня 1990 року. ОСОБА_6 здобула кваліфікацію економіста та отримала диплом спеціаліста серії НОМЕР_7 , реєстраційний №624 від 30 червня 1990 року.

При ухваленні рішення апеляційний суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.
Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.
Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі – Закон №1058-IV), законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Згідно ст. 5 Закону №1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку […].
Відповідно до ч.ч. 1-2, 4 ст. 24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

Щодо незарахування періоду з 01.08.1990 по 02.08.1994 унаслідок недоліків трудової книжки, суд зазначає наступне.
Спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29.07.93 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі – Інструкція № 58).
Відповідно до п.п. 1.1, 1.5 Інструкції № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року N 301 (301-93-п) "Про трудові книжки працівників", цією Інструкцією та іншими актами законодавства.
Пунктом 2.2 Інструкції № 58 визначено, що до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Згідно п.п. 2.3, 2.4 Інструкції № 58, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Відповідно до п.п. 2.27, 4.1 Інструкції № 58, запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.
Днем звільнення вважається останній день роботи.
У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.
Відповідно до п.п. 2.6, 2.8 Інструкції № 58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.
У даному адміністративному спорі відповідач піддав сумніву достовірність записів трудової книжки позивача через відсутність підпису відповідальної особи у записі про звільнення, проте належність цього документу позивачу відповідачем не заперечується, в свою чергу, виявлені відповідачем недоліки не спотворюють змісту її записів, які не містять очевидних недоліків.
Суд наголошує, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, право на пенсійне забезпечення особи не повинно безумовно залежати від дій чи бездіяльності осіб, які зобов`язані вести облік трудового стажу працівників і відповідно забезпечувати зберігання цих даних.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 307/541/17, який виклав у постанові від 19.12.2019.
Поряд з цим, в постанові Верховного Суд від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 суд касаційної інстанції підтримав висновок, згідно якого, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, в свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з призначення пенсії за віком.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення, неналежний порядок ведення та заповнення будь-якої документації з вини підприємства. Існуючий недолік не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист, що також відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 та від 06.03.2018, 29.03.2019, у справі № справа № 548/2056/16-а, у справі № 754/14898/15-а.
Дослідивши матеріали справи, обставини спірних правовідносин, доводи сторін, надавши оцінку наданим доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що записи трудової книжки, якими посвідчено страховий стаж позивача, не містять недоліків, через які неможливо встановити факт її належності позивачу та його роботи на відповідних посадах, у відповідному підприємстві, в зазначений період часу.
Водночас, неналежне заповнення роботодавцем трудової книжки не може створювати перешкоди для реалізації позивачем його права на соціальне забезпечення.
Отже, доводи відповідача, що виявлені ним недоліки трудової книжки, які на його думку є підставою для неврахування спірного періоду роботи позивача, окружний суд вірно відхилив як безпідставні.
Таким чином, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Щодо наявності у позивача права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.
Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року №796-XII (далі - Закон №796-XII) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я.
Відповідно до ст. 1 Закону №796-XII, закон спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.
Державна політика в галузі соціального захисту потерпілих від Чорнобильської катастрофи та створення умов проживання і праці на забруднених територіях базується на принципах: […] соціального захисту людей, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; […].
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 9 Закону №796-XII, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є: […] потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; […].
Статтею 11 Закону №796-XII визначено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать: […] особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років; […].
Статтею 14 Закону №796-XII визначено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: […] особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.
Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначено ст. 55 Закону №796-XII, згідно якої особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу: […] особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років […].
Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.
Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затверджено Постанова правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) (далі – Порядок № 22-1)
Відповідно до п/п 7 п. 2.1 розділу ІІ. «Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший» Порядку № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: […] документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: […] потерпілим від Чорнобильської катастрофи:
- для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;
- для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;
- для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Житомирською або Київською облдержадміністраціями;
- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»); […].
В свою чергу, п. 2.22 Порядку № 22-1, для підтвердження інформації про місце проживання особа може надавати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».
Положеннями статті 65 Закону № 796-XII визначено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.
Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.
Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.
Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, на реалізацію цієї норми постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 № 51 затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок № 51), яким визначено, зокрема, правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи, коло осіб, яким вони видаються.
Посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства (пункт 2 Порядку № 51).
Особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видаються посвідчення коричневого кольору, серія В (пункт 6 Порядку № 51).
Верховний Суд у постановах від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17, від 24.10.2019 у справі № 152/651/17, від 25.11.2019 у справі № 464/4150/17, від 27.04.2020 у справі № 212/5780/16-а, від 18.06.2020 у справі № 404/5266/16-а (2-а/404/29/17), від 30.08.2022 у справі № 357/6372/17, від 19 червня 2024 року у справі №500/8031/2 та інших виснував, що «…єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи. Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи...».
У пункті 30 постанови від 26.07.2023 у справі № 460/2589/20 Верховний Суд також констатував, що Законом № 796-ХІІ та Порядком № 51 передбачено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18) також зазначалось, що «… право на пенсію відповідно до Закону № 796-XII мають лише ті особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і (або) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Водночас, у постанові від 28 травня 2025 року у справі № 460/658/24 Верховний Суд дійшов висновку, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. Водночас зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи. Верховний Суд, враховуючи наведені висновки та встановлений абзацом 2 підпункту 7 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 перелік документів, що подається особою для призначення їй пенсії зі зниженням пенсійного віку, зауважив, що наявність посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи не є безумовною і єдиною підставою для призначення пенсії на підставі положень абзацу п`ятого пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII.
У постанові від 18 березня 2025 року у справі №460/27065/23 Верховний Суд зазначив, що «Виходячи із змісту правовідносин, які регулюються Законом №796-ХІІ, для отримання особою статусу постраждалого від Чорнобильської катастрофи обов`язковий період проживання та роботи починає свій перебіг від дати аварії на Чорнобильській АЕС, тобто з 26 квітня 1986 року. Отже, щодо проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом 3 років станом на 1 січня 1993 року, то його необхідно обраховувати з 26 квітня 1986 року по 1 січня 1993 року. Вказане пов`язане із поняттям виникнення зони гарантованого добровільного відселення, яке згідно чинного законодавства нерозривно пов`язано із моментом аварії на Чорнобильській АЕС».
З-поміж іншого Верховний Суд зазначив, що «наявність у позивача посвідчення особи, яка постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія) не є безумовною підставою, яка автоматично підтверджує право позивача на зменшення його пенсійного віку та призначення пенсії за пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII, позаяк положенням цієї норми чітко встановлені підстави за яких пенсійний вік зменшується, а пенсія призначається зі зменшенням пенсійного віку - а зокрема «якщо особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку - 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років».
Відтак, Верховний Суд погодив висновок суду апеляційної інстанції, згідно якого, якщо станом на 1 січня 1993 року позивач не проживав, і не працював у зоні гарантованого добровільного відселення терміном не менше 3 років, тому правових підстав для зменшення пенсійного віку позивача та призначення пенсії за пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII він не мав.
Перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок чорнобильської катастрофи, затверджений Постановою Кабінету Міністрів Української РСР № 106 від 23 липня 1991 року, визначає зону відчуження, зону безумовного (обов`язкового) відселення, зону гарантованого добровільного відселення, зону посиленого радіоекологічного контролю.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів Української РСР № 106 від 23 липня 1991 року, село Тетерівське Іванківського району Київської області віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.
Згідно довідки Виконавчого комітету Тетерівської сільської ради Іванківського району Київської області від 12.07.1995 № 50, ОСОБА_1 проживала в селі Тетерів Іванківського району Київської області в дні аварії на ЧАЕС та по 14.11.1994. Відсутня була тимчасово в роки навчання в Київському інституті народного господарства. Село відноситься до 4 категорії радіоактивного забруднення.
Згідно довідки Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області № 446 від 08.07.2024, ОСОБА_5 з дня народження з 04.02.1969 і по 28.08.1986 проживала в с. Тетерівське, з 20.03.1993 і по 14.11.1994 була зареєстрована в АДРЕСА_2 , яке згідно постанови КМУ №106 від 23.07.1991 відноситься до зони посиленого радіологічного контролю у зв`язку з аварією на ЧАЕС.
Згідно довідки про трудовий стаж Форми РС-право, період з 01.09.1986 по 30.06.1990 обліковано як навчання у вищих/ середн.НЗ.
Згідно письмових пояснень Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана, позивач навчалась у Київському інституті народного господарства ім. Д. С. Коротченка (зараз - КНЕУ ім. В. Гетьмана) на денній формі навчання за спеціальністю «Бухгалтерський облік, контроль і аналіз господарської діяльності» з 01 вересня 1986 року по 30 червня 1990 року та здобула кваліфікацію економіста, отримала диплом спеціаліста серії НОМЕР_7 , реєстраційний №624 від 30 червня 1990 року.
Ураховуючи позицію Верховного Суду у суміжних аналогічних правовідносинах, суд зазначає, що врахуванню до періоду проживання та (або) праці потерпілої особи у зоні посиленого радіоекологічного контролю протягом 4 років станом на 1 січня 1993 року підлягають такі періоди з 26 квітня 1986 року (дата аварії на ЧАЕС) по 1 січня 1993 року.
З доказів, наявних в матеріалах справи, суд встановив, що позивач в межах періоду з 26 квітня 1986 року по 1 січня 1993 року проживала в с. Тетерівське з 26.04.1986 по 31.08.1986 та з 01.07.1990 по 01.01.1993.
Колегія суддів апеляційного суду підкреслює, що довідками, виданими органами місцевого самоврядування, не підтверджується постійне проживання позивачки на територіях радіоактивного забруднення.
З 01.09.1986 по 30.06.1990 позивач навчалась в Київському інституті народного господарства (після 1992 року - Київський державний економічний університет (КДЕУ), з 1997 р. – Київський національний економічний університет (КНЕУ), з 2005 р. – КНЕУ імені Вадима Гетьмана)), місцезнаходженням якого є м. Київ (03057, Україна, Київ, просп. Берестейський (Перемоги), 54/1, https://kneu.edu.ua/).
Водночас, м. Київ відсутнє у Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений Постановою Кабінету Міністрів Української РСР № 106 від 23 липня 1991 року.
Відтак, у період навчання у Київському інституті народного господарства з 01.09.1986 по 30.06.1990 позивач фізично не перебувала у зоні посиленого радіологічного контролю, тож час її фактичного перебування у зоні посиленого радіологічного контролю становить менше 4 років (26.04.1986 по 31.08.1986 (4 місяці 5 днів), з 01.07.1990 по 01.01.1993 (2 роки 6 місяців)).
Ураховуючи викладене, позивач не набула право на зменшення пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону №796-XII.
Таким чином, позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими.
Відтак, окружний суд правильно застосував норми діючого законодавства та врахував релевантну практику Верховного Суду, тому апеляційна скарга представника позивача не підлягає задоволенню.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивача Чумака Романа Васильовича та Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 січня 2026 року у справі № 200/4304/25 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 16 липня 2026 року.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук